ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 920/1235/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» 
на рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2025 (суддя Вдовенко Д. В.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 (головуюча суддя Демидова А. М., судді Євсіков О. О., Ходаківська І. П.) 
у справі № 920/1235/25
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця»
до Роменської районної державної адміністрації Сумської області
про визнання недійсним договору, 
(представники сторін у судовому засіданні не взяли участі)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
1. Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Роменської районної державної адміністрації Сумської області (далі - Роменська РДА) про визнання недійсним договору пожертви 4,871 тон дизельного палива, укладення якого сторонами у спрощений спосіб встановлено рішенням Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25.
2. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач стверджував, що оспорюваний договір вчинено ним під впливом помилки, оскільки він був переконаний, що відчуження майна здійснюється на виконання вимог Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», що було засновано на добросовісному сприйнятті дій органу державної влади як таких, які мають належну правову підставу, зокрема, вчиняються на підставі рішення військового командування. Проте згодом з`ясувалося, що відповідне рішення не приймалось.
3. Тож згідно з доводами позивача оспорюваний ним договір слід визнати недійсним, як правочин, який вчинено під впливом помилки (статті 203, 229 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).
Узагальнений зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
4. Рішенням Господарського суду Сумської області від 04.12.2025 у справі № 920/1235/25 у задоволенні зазначено позову було відмовлено.
5. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виходив, зокрема, з того, що у судовій справі № 920/59/25 судами було встановлено, що відповідне майно (дизельне паливо) передано позивачем безоплатно, а правовідносини, які склалися між сторонами, фактично є укладенням в спрощений спосіб договору пожертви, що підпадає під правове регулювання Глави 55 ЦК України. Водночас висловлена відповідачем у листах пропозиція (прохання) про надання гуманітарної (тобто, безоплатної та безповоротної) допомоги є чіткою та такою, що не дає жодних сумнівів у її змісті і не передбачає ніяких можливих сподівань на платність чи поворотність. Позивач же своїми діями (передачею дизельного палива) прийняв цю пропозицію відповідача та водночас не висловив зауважень чи зустрічних умов щодо передачі відповідного майна, зокрема, стосовно її оплатності чи поворотності.
6. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки на дату складання актів про передачу дизельного палива він був обізнаний про те, що паливо передається у зв`язку з проханням відповідача про допомогу, а не на підставі рішення військового командування (таке рішення відсутнє), що виключає застосування норм статті 229 ЦК України.
7. З урахуванням наведеного місцевий господарський суд відмовив у задоволенні заявленого АТ «Укрзалізниця» позову з підстав його необґрунтованості.
8. Погодившись із такими висновками суду першої інстанції, Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.03.2026 рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2025 залишив без змін.
9. Серед іншого суд апеляційної інстанції у вказаній постанові зауважив, що матеріали справи № 920/1235/25 не містять доказів на підтвердження того, що примусове вилучення спірного майна здійснювалося за погодженням з обласною, районною державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, а також доказів наявності обставин, передбачених статтею 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», за яких таке вилучення могло би бути проведено за рішенням військового командування без погодження з обласною, районною державною адміністрацією або виконавчим органом.
Касаційна скарга 
10. АТ «Укрзалізниця» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026, рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
11. У поданій касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи при цьому, що місцевий та апеляційний господарські суди застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах, а саме:
- застосували статтю 75 ГПК України без урахування висновків про те, що преюдиційними є виключно фактичні обставини, встановлені судом, тоді як правові висновки та правова кваліфікація спірних правовідносин не мають преюдиційного значення та підлягають самостійному дослідженню судом у кожній конкретній справі (постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21);
- застосували статтю 229 ЦК України без урахування висновків про те, що істотною є помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін і правових наслідків, яка впливає на волевиявлення особи (постанови Верховного Суду від 20.09.2023 у справі № 910/23621/17, від 03.08.2023 у справі № 904/7930/21, від 01.06.2022 у справі № 912/642/20).
12. За твердженнями АТ «Укрзалізниця» таке помилкове застосування правових норм призвело до фактичного ухилення судів попередніх інстанцій від дослідження обставин дійсності оспорюваного правочину у цій справі та зведення доводів позивача виключно до питання добровільної передачі майна без належного дослідження його аргументів стосовно помилки щодо правової природи правочину.
13. Крім того, згідно з доводами скаржника до спірних правовідносин, які виникли між сторонами цієї справи, підлягали застосуванню норми Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», який є спеціальним нормативно-правовим актом, проте місцевим та апеляційним господарськими судами задля їх врегулювання безпідставно застосовано загальні положення цивільного законодавства про пожертву, що призвело до неправильного вирішення спору.
14. Також позивач стверджує, що судами попередніх інстанцій не дотримано принцип диспозитивності господарського судочинства та допущено істотні порушення норм процесуального права, які полягають у неналежному дослідженні і оцінці доказів та неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору між сторонами цієї справи.
Позиція інших учасників справи 
15. У межах встановлено Верховним Судом строку Роменська РДА подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
16. Суть викладених у відзиві відповідача доводів полягає у тому, що:
- правовідносини у судових справах, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, та у справі № 920/1235/25 не є подібними;
- у цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що позивач усвідомлював безоплатний характер передачі майна, що виключає наявність істотної помилки;
- за відсутності рішення військового командування передача майна не могла здійснюватися в порядку примусового відчуження (вилучення), а отже Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, що виникли між сторонами справи № 920/1235/25;
- висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову не є підміною предмета спору, а є результатом оцінки доказів та застосування норм матеріального права;
- фактично доводи касаційної скарги позивача полягають у незгоді із здійсненою місцевим та апеляційним господарськими судами оцінкою доказів та встановленими ними обставинами цієї справи, що не є підставою для касаційного перегляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
17. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, листами від 10.03.2022 № 01-35/489 та від 12.03.2022 № 01-35/499 Роменська районна державна (військова) адміністрація Сумської області звернулася до Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» з проханням надати допомогу та виділити дизельне пальне для проведення евакуації населення Роменського району Сумської області, заправки техніки підрозділів територіальної оборони Роменського району Сумської області, які приймають участь в обороні та розташовані на шляху до м. Києва.
18. Протягом березня - квітня 2022 року Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Ромни» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» передав Роменській районній державній (військовій) адміністрації Сумської області 4,871 тон дизельного палива, що підтверджується актами про примусове відчуження або вилучення майна від 10.03.2022 № 16, від 11.03.2022 № 17, від 12.03.2022 № 18, від 13.03.2022 № 19, від 16.03.2022 № 20, від 19.03.2022 № 21, від 24.03.2022 № 22, від 25.03.2022 № 23, від 29.03.2022 № 24, від 29.03.2022 № 25 та від 06.04.2022 № 26.
19. Надалі, а саме 02.06.2023, зазначений виробничий підрозділ звернувся з проханням вказати в актах найменування проведеної процедури - примусове відчуження майна, у якому Роменська районна державна адміністрація - районна військова адміністрація відмовила, оскільки військовим командуванням такі заходи правового режиму воєнного стану в межах Роменського району не запроваджувались.
20. У зв`язку з цим, АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» звернулося до Роменської районної державної адміністрації - районної військової адміністрації з вимогою визначити правовий статус процедури передачі майна - примусове відчуження майна (листи від 26.07.2023 № Н/НЗТ-37/702 та від 13.11.2024 № Н/НЗТ-34/2490).
21. У відповідь на це у листах від 17.08.2023 № 01-26/2941 та від 20.11.2024 № 01-26/4767 Роменська районна державна (військова) адміністрація зазначила, що виділення дизельного пального з фонду Виробничого підрозділу «Локомотивне депо Ромни» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» відбулося з відома та за усним погодженням керівництва АТ «Укрзалізниця» у вигляді допомоги Роменському району для здійснення заходів з евакуації населення та заправки техніки сил територіальної оборони Роменського району Сумської області.
22. Відтак 05.12.2024 АТ «Укрзалізниця» направила на адресу Роменської РДА вимогу від 02.12.2024 № НЗТ-34/2622 про повернення безпідставно набутого майна (4,871 тон дизельне паливо).
23. У подальшому АТ «Укрзалізниця» в особі своєї Регіональної філії «Південна залізниця» звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Роменської РДА про витребування 4,871 тон дизельного палива вартістю 130 518,84 грн, на обґрунтування якого зазначило, що дизельне паливо набуто відповідачем у період з 10.03.2022 до 06.04.2022 без дотриманням процедури вилучення майна, встановленої Законом України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», та без належної правової підстави, оскільки жодних правочинів, направлених на набуття відповідачем за рахунок позивача відповідного майна сторонами не вчинялось, адміністративні акти щодо примусового відчуження або вилучення спірного майна військовим командуванням не приймалися, інші підстави набуття відповідачем майна, визначені статтею 11 ЦК України, у цьому разі відсутні.
24. Рішенням Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25 у задоволенні зазначено позову було відмовлено, позаяк суд встановив, що майно передано позивачем безоплатно та дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, фактично є укладенням сторонами в спрощений спосіб правочину, що є договором пожертви та підпадає під правове регулювання Глави 55 ЦК України.
25. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 рішення Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25 було залишено без змін. При цьому, оцінивши дії позивача щодо передачі відповідачу дизельного палива, суд апеляційної інстанції виснував, що вони узгоджуються з приписами законі України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» і «Про гуманітарну допомогу» та свідчать про його благодійну діяльність шляхом пожертви спірного майна в момент його передачі.
26. За таких обставин, АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору пожертви 4,871 тон дизельного палива, укладення якого сторонами у спрощений спосіб встановлено судами у справі № 920/59/25.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржника і висновків судів попередніх інстанцій
27. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
28. Дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи правильність застосування ними при ухваленні оскаржуваних судових рішень норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
29. У цій справі АТ «Укрзалізниця» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору пожертви 4,871 тон дизельного палива, укладення якого сторонами у спрощений спосіб встановлено рішенням Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25.
30. Підставою заявлення такої вимоги позивач з посиланням на статтю 229 ЦК України визначив те, що зазначений договір вчинено під впливом помилки.
31. Як унормовано у ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 цього Кодексу). 
32. Згідно із статтею 203 названого Кодексу до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, належить те, що:
- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша); 
- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга); 
- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя); 
- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта); 
- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята); 
- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста).
33. Презумпцію правомірності правочину, яка полягає у тому, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, викладено у статті 204 ЦК України
34. Натомість за змістом частин першої, третьої статті 215 названого Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
35. Заразом у відповідності до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
36. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, прав та обов`язків сторін.
37. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.12.2025 у справі № 910/3479/24 та від 05.08.2025 у справі № 916/3317/23.
38. У справі, що переглядається (№ 920/1235/25), позивач стверджує, що оспорюваний правочин вчинений ним під впливом помилки, оскільки на момент підписання актів про передачу майна (дизельного палива) він був переконаний, що його відчуження здійснюється на підставі Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».
39. Суди попередніх інстанцій не погодились із наведеними доводами позивача, виходячи з того, що листами від 10.03.2022 № 01-35/489 та від 12.03.2022 № 01-35/499 Роменська РДА звернулася до регіональної філії Південна залізниця АТ «Укрзалізниця» з проханням надати допомогу та виділити дизельне пальне для проведення евакуації населення Роменського району Сумської області, заправки техніки підрозділів територіальної оборони Роменського району Сумської області, які приймають участь в обороні та розташовані на шляху до м. Києва. Ці листи не містять посилань на примусове відчуження або вилучення майна, як і вказівок на відповідне рішення військового командування або норми Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану».
40. Виробничий підрозділ «Локомотивне депо Ромни» Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» протягом березня-квітня 2022 року передав відповідачу 4,871 тон дизельного палива, що підтверджується актами про примусове відчуження або вилучення майна: від 10.03.2022 № 16, від 11.03.2022 № 17, від 12.03.2022 № 18, від 13.03.2022 № 19, від 16.03.2022 № 20, від 19.03.2022 № 21, від 24.03.2022 № 22, від 25.03.2022 № 23, від 29.03.2022 № 24, від 29.03.2022 № 25, від 06.04.2022 № 26.
41. Ураховуючи наведене, місцевий та апеляційний господарські суди встановили про те, що волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Підписуючи акти щодо передачі палива на прохання відповідача про допомогу, що дійсно мають назву «Про примусове відчуження або вилучення майна», сторони за змістом актів чітко визначили, що паливо передається за спільним рішенням. Позивач був обізнаний про передачу палива саме на прохання відповідача без визначення найменування проведеної процедури, про що в подальшому зазначив у листі від 02.06.2023. При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що примусове вилучення спірного майна здійснювалося за погодженням з обласною, районною державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, а також доказів наявності обставин, передбачених статтею 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану», за яких таке вилучення могло би бути проведено за рішенням військового командування без погодження із зазначеними органами державної влади.
42. До того ж суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що рішенням Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025, відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» до Роменської РДА про витребування 4,871 тон дизельного палива вартістю 130 518, 84 грн. Заразом у вказаній справі судами було встановлено, що майно передано позивачем безоплатно, а правовідносини, які склалися між сторонами, фактично є укладенням в спрощений спосіб договору, який за своєю правовою природою є договором пожертви, що підпадає під правове регулювання Глави 55 ЦК України. Дії позивача цілком узгоджуються з приписами Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» та Закону України «Про гуманітарну допомогу», свідчать про його благодійну діяльність шляхом пожертви спірного майна в момент його передачі. Висловлена відповідачем у листах пропозиція (прохання) про надання гуманітарної, тобто безоплатної та безповоротної допомоги, є чіткою, такою, що не дає жодних сумнівів у її змісті та не передбачає ніяких можливих сподівань на платність чи поворотність. Позивач же своїми діями (передачею дизельного палива) прийняв таку пропозицію та водночас не висловив зауважень чи зустрічних умов передачі відповідного майна, зокрема, щодо його оплатності чи поворотності.
43. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій та ухваленими ними у справі № 920/1235/25 судовими рішеннями, у поданій касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця» підставою їх оскарження визначило підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, що і стала підставою для відкриття касаційного провадження.
44. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
45. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаних підстав може відбутися за наявності таких складових:
- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 
- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
46. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вищевказаного пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
47. При цьому з-поміж зазначених критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
48. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
49. Водночас слід виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
50. Обов`язок з визначення та доведення того, якого висновку Верховного Суду не було враховано при прийнятті оскаржуваного рішення, норми ГПК України покладають саме на скаржника, що з урахуванням статті 290 цього Кодексу зобов`язує останнього у скарзі повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми. 
51. При цьому посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, помилково.
52. Як вже зазначалось, у касаційній скарзі АТ «Укрзалізниця», зокрема, стверджую, що судами попередніх інстанцій застосовано норми статті 229 ЦК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20.09.2023 у справі № 910/23621/17, від 03.08.2023 у справі № 904/7930/21, від 01.06.2022 у справі № 912/642/20, посилаючись у цьому контексті на те, що істотною є помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін і правових наслідків, що впливає на волевиявлення особи.
53. Однак, зі змісту постанови від 20.09.2023 у справі № 910/23621/17, про яку зазначає скаржник, вбачається, що Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу належало відмовити з підстав обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту, зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини відсутності волевиявлення усіх сторін договору на його укладення (зокрема, обставини справи, за якими спірний договір позивач не підписував) та ураховуючи неможливість визнання недійсним договору, який не відбувся (який не укладено).
54. Тобто суть висловлених у вказаній справі висновків Верховного Суду зводиться до неможливості визнання недійсним невчиненого правочину, а відкат ці висновки не стосуються питання визнання недійсним укладеного договору, проте вчинено під впливом помилки.
55. У справі ж, що переглядається (№ 920/1235/25), підставою заявленого позову позивач визначив те, що договір, укладення якого сторонами у спрощений спосіб встановлено рішенням Господарського суду Сумської області від 31.03.2025 у справі № 920/59/25, вчинено ним під впливом помилки.
56.  Тож фактичні обставини справ № 910/23621/17 та № 920/1235/25, зміст правовідносин, що склалися між їх сторонами, не є подібними, а висновки Верховного Суду, наведені у постанові від 20.09.2023 у № 910/23621/17, не є релевантними до врегулювання спору, що виник між сторонами справи, яка переглядається. 
57. До того ж зі змісту постанови від 20.09.2023 у справі № 910/23621/17 вбачається, що при її ухваленні Верховним Судом не було зроблено висновків щодо застосування статті 229 ЦК України, посилання на норми зазначеної статті у цій постанові відсутні.
58. Так само у справі № 912/642/20, на яку також посилається позивач у касаційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в позові в частині визнання недійсною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Надалі Верховний Суд погодився з ухваленими судами попередніх інстанцій у вказаній справі судовими рішеннями. При цьому висновків про застосування статті 229 ЦК України суд касаційної інстанції у постанові від 01.06.2022 у справі № 912/642/20 не робив.
59. Відтак правовідносини у справі, що переглядається, та у справі № 912/642/20 не є подібними за своїм змістом, а питання визнання недійсним правочину, укладеного під впливом помилки, у зазначеній справі перед судами, зокрема і Верховним Судом, не поставало та ними не вирішувалось. 
60. З аналогічних мотивів не можуть бути ураховані і посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 904/7930/21.
61. У зазначеній справі вирішувався спір про визнання недійсними рішень власників приватного підприємства, договорів купівлі-продажу майнових прав та скасування реєстраційних дій приватного нотаріуса з тих підстав, що підписи у заявах, договорі купівлі-продажу та рішенні власників приватного підприємства ними не проставлялися, такі підписи виконані сторонніми особами, а власники не мали наміру відчужувати належні їм корпоративні права на приватне підприємство.
62. Суд касаційної інстанції в ухваленій у вказаній справі постанові констатував, що у тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
63. Крім того, направляючи справу № 904/7930/21 на новий розгляд до місцевого господарського суду, Верховний Суд зазначив, що неотримання витребуваних доказів, документів, необхідність проведення експертизи, непроведення судової експертизи, відсутність у матеріалах справи оригіналів заяв про надання згоди на відчуження майнових прав, рішення власника приватного підприємства та оригіналів оспорюваних договорів не отримало належної реакції суду першої інстанції, що не дало суду змоги всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідити усі належні докази та встановити обставини справи.
64. Таким чином, висновки зроблені Верховним Судом у справі № 904/7930/21 обумовлені відсутністю повноти та всебічності встановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин, що мали значення для вирішення спору, з огляду на предмет та підстави заявленого у цій справі позову, що свідчить про відсутність підстав для урахування цих висновків під час розгляду справи № 920/1235/25. 
65. Натомість висновків про застосування статті 229 ЦК України у постанові Верховного Суду від 03.08.2023 у справі № 904/7930/21 так само не міститься. 
66. Отже, з огляду на викладене, доводи касаційної скарги АТ «Укразалізниця» про застосування судами попередніх інстанцій норм статті 229 ЦК України без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, позаяк у зазначених скаржником постановах судом касаційної інстанції норми цієї статті не застосовувались, а здійснене в них правозастосування стосується правовідносин та фактичних обставин цих судових справ (№ 910/23621/17, № 912/642/20, № 904/7930/21), які не є подібними до правовідносин, що склалися між сторонами справи № 920/1235/25.
67. Водночас невідповідності висновків, викладених у оскаржуваних АТ «Укрзалізниця» судових рішеннях, загальним висновкам щодо волевиявлення особи при вчиненні правочину, сформульованим судом касаційної інстанції у вищевказаних судових справам, Верховний Суд не вбачає з урахуванням того, що у цій справі (№ 920/1235/25) висновки судів попередніх інстанцій про те, що волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, зроблено на підставі встановлених ними фактичних обставин справи та досліджених доказів. При цьому фактично-доказова база (встановлені обставини та зібрані, досліджені докази) у справах № 910/23621/17, № 912/642/20, № 904/7930/21 та у справі, що переглядається, суттєво відрізняються, що свідчить про неподібність спірних правовідносин, які виникли у них, та зумовлює відмінності у правовому регулюванні за різних фактичних обставин, що мають юридичне значення.
68. Наведене стосується і висновків Верховного Суду, на які посилається скаржник у контексті застосування статті 75 ГПК України, згідно з якими, преюдиційними є виключно фактичні обставини, встановлені судом, тоді як правові висновки та правова кваліфікація спірних правовідносин не мають преюдиційного значення та підлягають самостійному дослідженню судом у кожній конкретній справі (постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21), і які також мають загальний характер.
69. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій було ураховано обставини встановлені у справі № 920/59/25 (зокрема, про які йдеться у пункті 42 цієї постанови), проте заразом зроблено власні висновки щодо волевиявлення позивача (його вільного характеру та відповідності внутрішній волі) та обізнаності з обставинами передачі Роменській РДА відповідного майна (пункти 39, 40, 41 цієї постанови).
70. Тож місцевий та апеляційний господарські суди не керувалися виключно наведеним у судових рішеннях, ухвалених у справі № 920/59/25, а їх висновки ґрунтуються у тому числі на встановлених ними фактичних обставинах справи № 920/1235/25 на підставі наявних у її матеріалах, досліджених та оцінених доказах (листах Роменської РДА, підписаних сторонами актах, подальшого листування сторін, тощо).
71. З огляду на це, судами попередніх інстанцій було встановлено фактичні обставини справи, що переглядається, які входять до предмету доказування, а тому посилання скаржника на не урахування ними вищенаведених висновків з постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 922/643/19, від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 30.08.2022 у справі № 904/1427/21 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не свідчать про помилковість здійсненого судами у справі № 920/1235/25 правозастосування, як і не свідчать про неправильне вирішення спору між її сторонами.
72. Із зверненням же місцевого та апеляційного господарських судів під час вирішення цієї справи до наведеного у судових рішеннях, ухвалених у справі № 920/59/25, Верховний Суд погоджується, позаяк задля дотримання принципу правової визначеності правова оцінка, що надається судами, має здійснюватися однаково, якщо йдеться, зокрема, по суті про ті самі фактичні обставини, встановлені у спорі між тими самими учасниками (постанова Верховного Суду від 07.05.2026 у справі № 922/2427/25, висновки викладені у якій підлягають урахуванню в силу вимог частини четвертої статті 300 ГПК України).
73. Підсумовуючи все викладене, Верховний Суд вбачає, що передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження у цьому разі не знайшла свого підтвердження, за відсутності її належного обґрунтування.
74. Інші наведені у касаційні скарзі АТ «Укразалізниця» аргументи та твердження не охоплюються визначеною скаржником підставою касаційного оскарження та підставою відкриття касаційного провадження у цій справі не слугували.
75.  Так, посилаючись на недотримання судами принципу диспозитивноності господарського судочинства та статей 13, 73-79, 86 ГПК України, скаржник пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження не визначає, як і не зазначає, які саме докази надані позивачем не були досліджені судами попередніх інстанцій.
76. Водночас безвідносно до викладеного Верховний Суд зауважує, що така підстава, як не дослідження судом зібраних у справі доказів, може підтвердитись лише у сукупності з належним обґрунтуванням, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 ГПК України підстав, чого у цьому разі не відбулося.
77. Натомість твердження АТ «Укразалізниця» про необхідність застосування до врегулювання спірних правовідносин Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» не заслуговують на увагу, оскільки встановлений судами попередніх інстанцій характер правовідносин, що склалися між сторонами цієї справи на підставі укладеного у спрощений спосіб договору пожертви, свідчить про непоширення дії зазначеного Закону на них.
78. Аргументи ж позивача про, те що він помилявся саме щодо правової природи договору, який просить визнати недійсним з цієї підстави, дізнався про відсутність відповідного рішення військового командування лише після отримання офіційної інформації від Роменської РДА та, підписуючи акти з передачі майна, виходив з іншої правової природи таких дій і правового режиму їх оформлення фактично полягають у власному викладені АТ «Укразалізниця» обставин справи та не обґрунтовують того, що місцевим чи апеляційним господарськими судами неправильно застосовано конкретну правову норму.
79. До того ж за своєю суттю ці доводи зводять до спонукання здійснити переоцінку доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, яка переглядається, на користь позивача, що мало б наслідком ухвалення іншого судового рішення, тобто рішення про задоволення позову.
80. Проте згідно із частиною другою статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
81. Верховний Суд є судом «права», а не «факту», тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18 та інші).
82. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції (що і мало місце у цій справі), то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
83. Крім того, сама по собі незгода АТ «Укрзалізниця» з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою обставин справи, досліджених доказів, як і в результаті його незгода із ухваленими ними судовими рішеннями, не може бути підставою для їх зміни чи скасування за умов не підтвердження доводами касаційної скарги визначеної скаржником підстави касаційного оскарження.
84. Відтак усі аргументи касаційної скарги позивача відхиляються Верховним Судом, як такі, що не є належним обґрунтування визначеної ним підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
85.  Повноваженнями ж доповнювати касаційну скаргу Верховний Суд не наділений, позаяк інакше це б було порушенням принципів диспозитивності та змагальності сторін у господарському судочинстві.
86. Заразом доводи відзиву Роменської РДА ураховуються судом касаційної інстанції у тій мірі, що відповідає викладеному у цій постанові.
Висновки щодо вимог касаційної скарги
87. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
88. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення ? без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
89. Ураховуючи, що зазначена скаржником у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, не знайшла свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційна скарга АТ «Укрзалізниця» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані ним судові рішення слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
90.  Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає судові рішення, що оскаржувались, без змін, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 та рішення Господарського суду Сумської області від 04.12.2025 у справі № 920/1235/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил