ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/51620/25 Суддя (судді) першої інстанції: Кочанова П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Штульман І.В.
суддів:  Кобаля М.І.,
Черпака Ю.К., 
при секретарі: Красновій О.Р., 
за участі: адвоката Сергієнко Н.О.,- представника позивача Грєзєва В.Л.,- 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
13 жовтня 2025 року адвокат Сергієнко Ніна Олександрівна в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася в Київський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про:
визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-ХІІ);
зобов`язання військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 - особою з II групою інвалідності (а.с.1-4).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю (а.с.81-83).
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 відповідає усім вимогам, передбаченим підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої, пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, для звільнення його із військової служби. Суд першої інстанції встановив, що позивачем було надано відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , - його матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІI групи, відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його матері, які б могли здійснювати такий догляд. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що звільнення одного з військовослужбовців (синів ОСОБА_2 ) для забезпечення належного догляду за нею, як особою з інвалідністю ІІ групи у цьому випадку є правомірним також з точки зору дотримання принципів соціальної справедливості та гарантій соціального захисту.
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року, військова частина НОМЕР_1 (надалі - апелянт), через "Електронний суд", 22 січня 2026 року звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ умовою звільнення військовослужбовця за цією підставою є відсутність у одного із батьків військовослужбовця чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи та потребує постійного стороннього догляду, інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення. Представник відповідача стверджує, що позивачем не було надано документів на підтвердження відсутності (чи наявності) у його матері ОСОБА_2 на день подання рапорту інших членів сім`ї першого ступеня споріднення: чоловіка та дітей (повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу та державну реєстрацію народження дітей (або витяги про відсутність таких записів)). Апелянт зазначає, що позивачем не надано документів на підтвердження відсутності (чи наявності) у його матері ОСОБА_2 на день подання рапорту інших членів сім`ї другого ступеня споріднення: рідних братів, сестер та онуків ( повні витяги з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дітей у батьків ОСОБА_2 та у її дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (або витяги про відсутність таких записів)). Представник відповідача вважає, що військова частина НОМЕР_1 правомірно та обґрунтовано відмовила позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його рапорту про звільнення з військової служби, у зв`язку з ненаданням документів на підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення його матері ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. На думку представника відповідача, рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року у справі №320/51620/25 є незаконним та необґрунтованим і підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права.
Представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу представника відповідача зазначає, що для застосування підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ ключовим є не формальна наявність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, а їх реальна здатність здійснювати постійний догляд за особою, яка цього потребує. Верховний Суд в постанові від 27 лютого 2025 року по справі №380/16966/24 прямо зазначив, що поняття «відсутність інших членів сім`ї» охоплює не лише їх фізичну відсутність, а й випадки, коли такі особи об`єктивно не можуть здійснювати догляд, зокрема у зв`язку з проходженням військової служби. Представник позивача вважає, що саме апелянт має довести наявність інших осіб, якщо військовій частині НОМЕР_1 не достатньо наданих документів для задоволення рапорту. Апелянт фактично визнає, що брат позивача існує, але ігнорує ключову обставину, що брат позивача є військовослужбовцем. Вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийнято з урахуванням норм діючого законодавства та таким, що не підлягає скасуванню. 
Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу. Просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача у судове засідання свого представника не направив, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи суду не надавав. 

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає за належне апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року - без змін, мотивуючи це наступним. 
З матеріалів справи вбачається, що 09 вересня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби у запас у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі абзацу четвертого підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ (а.с.8).
Військова частина НОМЕР_1 листом від 23 вересня 2025 року надала відповідь позивачу ОСОБА_1 , в якій зазначено, що необхідна умова для звільнення з військової служби за сімейними обставинами не доведена, а тому немає правових підстав для його звільнення з військової служби (а.с.42-43).
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, адвокат Сергієнко Н.О. звернулася в суд із цим позовом до військової частини НОМЕР_1 за захистом прав та інтересів свого довірителя ОСОБА_1 . 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно частини другої статті 2 Закону №2232-XII, проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (частина шоста статті 2 Закону №2232-XII).
Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону №2232-ХІІ визначено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно абзацу тринадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1933-XII (далі - Закон №1933-ХІІ), особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні розпочав діяти особливий період.
Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ.
В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й на час розгляду цієї справи.
Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абзацу другого пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення) право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Подання рапорту по команді означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, нерозгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Згідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
За змістом абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин через необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження обставин визначених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2223-ХІІ позивачем ОСОБА_1 до рапорту на звільнення з військової служби, зокрема було надано:
свідоцтво про народження позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , номер № НОМЕР_3 де його батьками зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.35);
витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №4890/25/278/В від 07 серпня 2025 року, з якого вбачається, що матері позивача ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності (а.с.31-34);
акт перевірки сімейного стану військовослужбовця від 02 вересня 2025 року, яким підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є особою, що може здійснювати догляд за своєю матір`ю - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з фактичною відсутністю працездатних членів сім`ї (а.с.24);
свідоцтво серії НОМЕР_4 про смерть рідного батька позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дата смерті) (а.с.11);
свідоцтво серії НОМЕР_5 про смерть рідного брата позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 11 жовтня 2017 року (дата смерті) (а.с.10);
військовий квиток серії НОМЕР_6 рідного брата позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.36);
довідку військової частини НОМЕР_7 №693 від 21 серпня 2025 року про проходження братом позивача ОСОБА_4 військової служби у зазначеній військовій частині (а.с.9).
Пунктом 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII передбачена додаткова умова для звільнення військовослужбовця з військової служби до умови наявності у батьків чи батьків дружини (чоловіка) інвалідності І чи ІІ групи - відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 263 Податкового кодексу України визначено, що членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені. Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
З матеріалів справи вбачається, і це правильно встановлено судом першої інстанції, що єдиними членами сім`ї ОСОБА_2 першого ступеня спорідненості є її сини: позивач та його брат ОСОБА_4 (чоловік та старший син ОСОБА_2 померли).
При цьому, брат позивача ОСОБА_4 також проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується довідкою №693 від 21 серпня 2025 року, що унеможливлює його участь у здійсненні постійного догляду за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
Проходження військової служби накладає на військовослужбовця суворі обмеження щодо свободи пересування та виконання будь-яких додаткових обов`язків, не пов`язаних із військовою діяльністю. Відтак сама його фізична присутність в Україні не свідчить про можливість здійснення догляду за непрацездатним членом сім`ї.
Так, проходження військової служби братом позивача не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні іншого військовослужбовця, оскільки такий член сім`ї не може взяти на себе фактичну опіку і здійснювати необхідний догляд.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі №380/16966/24, яку суд першої інстанції правильно врахував в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується із судом першої інстанції, що позивачем ОСОБА_1 було надано достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за його матір`ю, - ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІI групи та відсутності його батька та інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати такий догляд. Ці обставини підтверджені належними доказами.
Як наслідок, Київський окружний адміністративний суд 23 грудня 2025 року дійшов правильного висновку, що позовні вимоги з приводу визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII та зобов`язання вказаної військової частини звільнити позивача на зазначеній підставі, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Проаналізувавши норми права та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду приходить до висновку, що Київський окружний адміністративний суд 23 грудня 2025 року правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення по справі №320/51620/25 з додержанням норм права, а викладені в апеляційній скарзі військової частини НОМЕР_1 доводи висновки суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року по справі №320/51620/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: М.І. Кобаль

Ю.К. Черпак