ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 р. 	Справа № 520/32179/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 року (ухвалене суддею Бабаєвим А.І.) в справі № 520/32179/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 630123000256611 від 21.08.2025 р.; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 р. частково задоволено позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 630123000256611 від 21.08.2025 р.; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 р., Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Позивачка подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області громадянці рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.05.2013 р. надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» та 14.05.2013 р. документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
13.08.2025 р. позивачка звернулась до Шевченківського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про оформлення (обмін) посвідки на постійне проживання, що підтверджується повідомленням про реєстрацію заяви.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області винесено рішення № 630123000256611 від 21.08.2025р., яким на підставі пп. 3 п. 62 Порядку оформленій, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. № 321, ОСОБА_1 відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Не погоджуючись з рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 630123000256611 від 21.08.2025 р., позивачка звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, оскільки зміна написання прізвища позивачки відбулася виключно шляхом викладення прізвища латиницею, а кирилицею прізвище викладено в попередньому паспорті і в діючому однаково. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22.09.2011 р. № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в подальшому - Закон № 3773-VI)
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 3773-VI, посвідка на постійне проживання це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (в подальшому - Порядок № 321).
Згідно з пп. 5 п. 7 Порядку № 321, обмін посвідки здійснюється у разі досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).
Відповідно до п. 16 Порядку № 321, документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.
Згідно з пп. 3 п. 62 Порядку № 321, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію.
Судовим розглядом встановлено, що позивачка звернулась до Шевченківського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про оформлення (обмін) посвідки на постійне проживання, що підтверджується повідомленням про реєстрацію заяви.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області винесено рішення № 630123000256611 від 21.08.2025 р., яким на підставі пп. 3 п. 62 Порядку № 321, позивачці відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Як зазначив відповідач в апеляційній скарзі, що відповідно до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачкою подано паспортний документ № НОМЕР_2 та переклад даного паспорта на англійську мову. Згідно з наданим ОСОБА_1 перекладом в графі “Last name” (прізвище) її прізвище перекладено як ОСОБА_2 . Під час звернення 13.08.2025 р. з питання обміну посвідки позивачкою подано паспортний документ № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р., у якому у графі “Прізвище/ ОСОБА_3 ” вказано прізвище ОСОБА_4 . У зв`язку із наявністю розбіжностей між раніше наданими позивачкою відомостями та тими, що подані для обміну посвідки, стосовно написання латиницею прізвища, ОСОБА_1 під час особистого прийому роз`яснено про необхідність подати документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти зміни персональних даних.
Таким чином, позивачці відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання через не підтвердження наданої іноземцем або особою без громадянства інформації даними, отриманими з баз даних, а саме через те, що у паспортному документі № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р., в графі “Прізвище/ ОСОБА_3 ” вказано прізвище ОСОБА_4 , що не відповідає копії закордонного паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_4 , де в графі “Прізвище/ ОСОБА_3 ” зазначено інформацію ОСОБА_2 .
Судовим розглядом встановлено, що 13.05.2013 р. рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області громадянці рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України “Про імміграцію” та 14.05.2013 р. документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .
В подальшому, позивачкою отримано паспортний документ № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р. з зазначенням у графі Surname “ANANEVA”.
При цьому, у вказаному документі Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області на сторонці 41 було проставлено штамп про видачу посвідки серії НОМЕР_1 від 14.05.2013 р.
Таким чином, уповноваженою особою здійснювалась перевірка паспортного документу № 550308214 від 22.11.2019 р., який містить прізвище ОСОБА_4 , на відповідність даним, отриманим з баз даних Реєстру, картотекам.
Водночас, на дату проставлення штампу про наявність посвідки відповідачем не заперечувався факт належності позивачу, як власнику паспортного документа № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р., посвідки серії НОМЕР_1 від 14.05.2013 р. із зазначенням у графі Surname “ANANIEVA”.
При цьому, доказів притягнення до відповідальності за неправомірне проставлення штампу про видачу посвідки серії НОМЕР_1 від 14.05.2013 р. посадової особи, яка проставила вказаний штамп відповідачем не надано.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в паспортному документі № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р. зміна написання прізвища позивачки відбулася виключно шляхом викладення (написання) прізвища латиницею. При цьому, викладення кирилицею прізвище позивачки у паспортному документі № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р. та у закордонному паспорті № НОМЕР_4 викладено однаково. Тобто, вказана зміна викладення прізвища позивачки не може вважатись фактичною зміною прізвища позивачки.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну є чинним. Позивачка користується протягом тривалого часу посвідкою на постійне проживання в Україні, маючи обґрунтовані очікування на належне виконання суб`єктом владних повноважень своїх повноважень під час обміну посвідки на постійне проживання в Україні. 
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач помилково дійшов до висновку, що написання прізвища позивачки латиницею - ANANEVA може слугувати підставою для відмови в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання позивачки.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач, дослідивши заяву та документи надані позивачкою, мав зауваження лише до даних зазначених у паспортному документі № НОМЕР_3 від 22.11.2019 р. між тим, позивачка звернулась до Шевченківського районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про оформлення (обмін) посвідки на постійне проживання, що підтверджується повідомленням про реєстрацію заяви, а оскаржуваним рішенням було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
Стосовно посилання відповідача в апеляційній скарзі на можливість обрання позивачкою старого варіанту транслітерації прізвища, шляхом звернення позивачки до мзс росії, суд апеляційної інстанції зазначає, це є правом, а не обов`язком. Таке необрання жодним чином не порушує ні законодавства України, ні законодавства країни громадянства, а відповідні відмітки у чинному закордонному паспорті дають змогу безперешкодно ідентифікувати особу позивачки та встановити дотримання вимог Порядку № 321 при обміні посвідки на постійне проживання.
Позивачка у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що вона не може отримати новий закордонний паспорт рф з об`єктивних причин, які обумовлені початком повномасштабної війни, закриттям посольства рф на території України та неможливістю отримання паспортного документа рф дистанційно. Також, вона не має можливості покинути територію України, де проживають її чоловік та діти, оскільки розуміє, що буде позбавлена можливості повернутися на територію України на законних підставах, оскільки відповідачем відкликано посвідку на постійне проживання, тож відновити своє порушене право не є можливим, окрім як відновлення порушеного права шляхом звернення до суду
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Верховний Суд у постанові від 26.01.2026 р. в справі № 140/34075/23 дійшов висновку, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України) та виснував, що держава не може залишити без правового статусу таких осіб, у яких строк дії тимчасового посвідчення громадянина України спливає, і має вжити активних дій, щоб забезпечити безперервний правовий статус, який впливає на суть їхнього гарантованого права (ст. 25 Конституції України).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 630123000256611 від 21.08.2025 р. є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо доводів апелянта про втручання в дискреційні повноваження відповідача при зобов`язанні здійснити обмін посвідки на постійне проживання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Згідно із положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачеві в обміні посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку, поряд з цим позивачкою виконано всі вимоги Порядку № 321, тому у даному випадку відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки міграційного органу у даному випадку є саме обмін посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.
Отже, доводи апелянта про втручання в його дискреційні повноваження є необгрунтованими. 
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 630123000256611 від 21.08.2025 р. та зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 по справі № 520/32179/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич