ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7734/18 Суддя (судді) першої інстанції: Парненко В.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, бездіяльності, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідних посадових осіб Міністерства оборони України, у тому числі Генерального штабу Збройних Сил України (як головного органу військового управління, який перебуває у підпорядкуванні Міністерства оборони України), щодо прийняття рішення про призначення позивача на нижчу посаду старшого офіцера групи військових ритуалів відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (по АДРЕСА_1 ) за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії; 
- визнати протиправним рішення Генерального штабу Збройних Сил України, що було реалізоване пунктом 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу), в частині увільнення позивача з посади старшого офіцера відділу розшукової роботи управління організації охорони, патрульно-постової служби та розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначення на посаду старшого офіцера групи військових ритуалів відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (по АДРЕСА_1 ) за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України щодо поновлення позивача на попередній або за згодою позивача на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді під час досудового врегулювання спору та проходження позивачем військової служби після незаконного переміщення по службі в період з липня по червень 2017 року;
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, що виразилися у відмові в скасуванні оскаржуваного наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) в частині переміщення позивача на нижчу посаду за станом здоров`я та в поновленні порушених прав, законних інтересів та свобод позивача під час досудового врегулювання спору після звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини у червні 2017 року;
- скасувати пункт 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) в частині увільнення позивача з посади старшого офіцера відділу розшукової роботи управління організації охорони, патрульно-постової служби та розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначення на посаду старшого офіцера групи військових ритуалів відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за станом здоров`я на підставі висновку військово-лікарської комісії, як такий, що виданий з порушенням чинного законодавства та є незаконним;
- зобов`язати Міністерство оборони України внести зміни до наказу Міністра оборони України від 03.05.2017 № 294 (по особовому складу), шляхом викладення абзацу першого пункту 11 параграфа 4 у наступній редакції: "11. Полковника ОСОБА_1 , старшого офіцера відділу розшукової роботи управління організації охорони, патрульно-постової служби та розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 ";
- зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити здійснення перерахунку та виплату позивачу різниці матеріального і грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які позивач недоотримав внаслідок незаконного переміщення з посади старшого офіцера відділу розшукової роботи управління організації охорони, патрульно-постової служби та розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаду старшого офіцера групи військових ритуалів відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (по АДРЕСА_1 ) за період з лютого по червень 2017 року, з урахуванням раніше виплачених сум та виплати всіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, премій та винагород, які позивач отримував до такого переміщення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити здійснення перерахунку та виплату позивачу рівноцінної та повної компенсації втрат доходів за сплату відповідно до розділу IV Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з одержаного перерахунку виплати мені зазначеної в абзаці четвертому цього пункту різниці матеріального і грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, як таку, що не компенсується відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України з вини відповідних посадових осіб через несвоєчасне усунення порушень в призначенні позивача за станом здоров`я на нижчу посаду до часу звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини;
- зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити внесення відповідних змін до організаційно-розпорядчих (у тому числі із кадрових питань), адміністративно-господарчих та фінансових документів (у тому числі структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 ) у зв`язку із скасуванням пункту 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) та поновленням позивача на попередній посаді із подальшим звільненням з військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити надання позивачу всіх необхідних копій, витягів та довідок (у тому числі, структурними підрозділами Генерального штабу Збройних Сил України, військовими частинами А0880 та НОМЕР_2 ), пов`язаних із скасуванням пункту 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) та поновленням позивача на попередній посаді із подальшим звільненням з військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України забезпечити призначення та проведення службового розслідувань із прийняттям за результатами їх проведення рішень про притягнення винних посадових осіб до юридичної (у тому числі матеріальної) відповідальності за фактами незаконного призначення позивача на підставі пункту 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) на нижчу посаду за станом здоров`я та неприйняття своєчасних заходів щодо поновлення позивача на попередній або за моєю згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді відповідно до вимог пункту 2 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" під час проходження позивачем військової служби до часу звільнення з неї та виключення зі списків особового складу військової частини;
- стягнути з Міністерства оборони України моральну шкоду в сумі 292800 (двісті дев`яносто дві тисячі вісімсот) грн. за рахунок посадових осіб, встановлених під час проведення відповідного службового розслідування, та визнаних винними в незаконному призначенні позивача на підставі пункту 6 параграфа 1 наказу тимчасово виконуючого обов`язки першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6 (по особовому складу) на нижчу посаду за станом здоров`я та визнаних винними в неприйнятті своєчасних заходів щодо поновлення позивача на попередній або за моєю згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді відповідно до вимог пункту 2 статті 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" під час проходження позивачем військової служби до часу звільнення з неї та виключення зі списків особового складу військової частини, в порядку, визначеному відповідним наказом за результатами проведення такого службового розслідування.
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач до 09.06.2017 проходив військову службу у Збройних Силах України.
Відповідно до свідоцтва про хворобу №2794 від 31.10.2016 позивача визнано обмежено придатним до військової служби.
Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.01.2017 №6 ОСОБА_1 увільнено від займаної посади - старшого офіцера відділу розшукової роботи управління організації охорони, патрульно-постової служби та розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначено на посаду старшого офіцера групи військових ритуалів відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відповідно до п.82 Положення - за станом здоров`я - на підставі висновку ВЛК з шпк «підполковник» на «майор».
Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що порушує його законні права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом Закон).
Так, відповідно до частини першої вказаного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 Закону).
Згідно з частиною дев`ятою статті 6 Закону, порядок проходження військової служби військовослужбовцями, які не обіймають військових посад, установлюється положеннями про проходження військової служби.
Частиною тринадцятою вказаної статті передбачено, що військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Порядок проходження військової служби у Збройних силах України громадянами України визначено відповідним Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі за текстом - Положення).
На час виникнення спірних правовідносин, пунктом 12 Положення передбачено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до приписів пункту 40 Положення, у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.
Приписами пункту 82 Положення встановлено, що призначення військовослужбовців на нижчі посади здійснюється, зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Військовослужбовці призначаються на посади і переміщуються по службі за основною або спорідненою спеціальністю з урахуванням досвіду служби. У разі коли є потреба призначення військовослужбовців на посади за новою спеціальністю, їх призначенню на ці посади має передувати відповідна підготовка (перепідготовка). Для доукомплектування Збройних Сил України в умовах особливого періоду військовослужбовці можуть призначатися на посади, передбачені штатами воєнного часу, за новою спеціальністю з урахуванням набутого досвіду (пункт 83 Положення).
Згідно з приписами пункту 90 Положення, необхідність і терміновість переміщення військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я, підготовки і досвіду служби, визначаються командирами (начальниками), які мають право призначати військовослужбовців на відповідні посади.
Переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб офіцерського складу між видами Збройних Сил України, з`єднаннями, військовими частинами та оперативними командуваннями, здійснюється наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування, крім посад, що належать до повноважень вищої посадової особи (пункт 110 Положення).
Відповідно до пункту 112 Положення, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої у випадках, визначених пунктом 82 цього Положення.
Зазначене переміщення здійснюється без згоди військовослужбовця, крім таких випадків:
неможливість проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії;
неможливість проживання членів сім`ї військовослужбовця за станом здоров`я в місцевості, до якої його переміщують, відповідно до документів, які це підтверджують;
потреба у догляді за непрацездатними чи хворими батьками, дружиною (чоловіком) або особами, які виховували його з дитинства замість батьків і були визнані опікунами та мешкають окремо від сім`ї військовослужбовця, відповідно до документів, які це підтверджують.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 було затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі за текстом Інструкція).
Вказана Інструкція визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153.
Так, відповідно до пункту 4.1. розділу IV «Призначення на посади та звільнення з посад» Інструкції, військовослужбовці Збройних Сил України призначаються на військові посади, передбачені штатами (штатними розписами) військових частин. 
План переміщення на посади складається для комплектування вакантних посад, а також посад, які планується вивільнити внаслідок звільнення і вибуття військовослужбовців із виключенням зі списків військової частини протягом календарного року. До Плану переміщення на посади включаються такі посади, зокрема, які є неукомплектованими. План переміщення на посади складається в кадровому органі кожної номенклатури призначення за існуючими посадами. Проект Плану переміщення на посади складають посадові особи кадрових органів (пункт 4.8. Інструкції).
Згідно з приписами пункту 4.9, підставами для видання наказів по особовому складу про призначення і переміщення військовослужбовців є: на нижчі посади - витяг із Плану переміщення на посади або в разі здійснення незапланованого переміщення - Подання (додаток 1).
За твердженням відповідача, переміщення позивача було здійснено у зв`язку із неможливістю проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Так, до матеріалів справи позивачем надано копію свідоцтва про хворобу №2794 від 31.10.2016 відповідно до якого позивача визнано обмежено придатним до військової служби.
Дослідивши витяг з наказу Генерального штабу ЗСУ №6 від 17.01.2017, судом було встановлено, що ОСОБА_1 увільнено з займаної посади та призначено на нижчу посаду за станом здоров`я - на підставі висновку ВЛК. Тобто, вказаний наказ було видано виключно на підставі свідоцтва про хворобу, що відповідає вимогам Положення. Доказів незгоди чи оскарження позивача із вказаним висновком ВЛК матеріали справи не містять.
Суд критично сприймає твердження позивача стосовно того, що його звільнення з однієї посади та призначення на іншу відбулось без його згоди, адже приписами пункту 82 Положення встановлено, що призначення військовослужбовців на нижчі посади, зокрема, за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії, без згоди військовослужбовця.
В таких випадках, військовослужбовець може бути переміщений на нове місце військової служби з однієї військової частини до іншої без його згоди, крім таких випадків, передбачених пунктом 112 Положення.
Разом з тим, під час судового розгляду справи, позивач не надав суду доказів щодо неможливості його переміщення, у зв`язку з вичерпним переліком підстав, визначених приписами пункту 112 Положення.
При цьому, відповідач наполягає, що переміщення позивача було здійснено у зв`язку із неможливістю проходження військовослужбовцем військової служби у місцевості, до якої його переміщують, відповідно до висновку (постанови) військово-лікарської комісії.
Відповідно до пункту 1 Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №406/2011 (далі Положення №406/2011) Генеральний штаб Збройних Сил України (Генеральний штаб) є головним військовим органом з планування оборони держави, управління застосуванням Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), координації та контролю за виконанням завдань у сфері оборони іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями (далі - інші військові формування), органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, правоохоронними органами, Державною спеціальною службою транспорту (далі - Держспецтрансслужба) і Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Згідно підпунктів 1 та 4 пункту 10 Положення №406/2011 Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами, а також організовує стратегічне розгортання і застосування Збройних Сил, з`єднань і військових частин інших військових формувань, їх органів управління, переданих у підпорядкування відповідним органам військового управління Збройних Сил та, зокрема, спрямовує і контролює здійснення заходів щодо підготовки Збройних Сил, підтримання військ (сил) Збройних Сил у бойовій та мобілізаційній готовності, комплектування їх особовим складом, проведення призову, прийняття громадян на військову службу, визначення потреб і ресурсів, необхідних для виконання завдань, покладених на Збройні Сили.
Відповідно до статті 28 Статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в:
наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця;
наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати
рішення, віддавати накази;
забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи
із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Згідно статті 35 Статуту Збройних Сил України, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.
З системного аналізу вищевикладених норм, суд дійшов до висновку, що начальник Генштабу-Головнокомандувач ЗСУ має всі повноваження на віддання усних наказів (рішень), зокрема, і щодо увільнення військовослужбовців та призначення на інші посади.
Крім того, суд звертає увагу, що в даному випадку, порядок проходження позивачем військової служби за контрактом регулюється спеціальними нормами, а вимоги Кодексу законів про працю України в даному випадку є загальними.
Таким чином, проаналізувавши наведене в сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що переміщення позивача з однієї посади на нижчу посаду було здійснено у відповідності до приписів нормативно-правових актів, що регламентують порядок проходження служби військовослужбовцями Збройних сил України, а тому відсутні правові підстави для скасування наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 17.01.2017 № 6.
Позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо поновлення позивача на попередній посаді, визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у скасуванні оскаржуваного наказу, зобов`язання відповідача внести зміни до наказу Міністра оборони України від 03.05.2017 № 294, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу різниці матеріального і грошового забезпечення за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу рівноцінної та повної компенсації втрат доходів за сплату суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з одержаного перерахунку, зобов`язати відповідача забезпечити внесення відповідних змін до організаційно-розпорядчих, адміністративно-господарчих та фінансових у зв`язку із поновленням позивача на попередній посаді із подальшим звільненням з військової служби, зобов`язання відповідача забезпечити надання позивачу всіх необхідних копій, витягів та довідок, пов`язаних із поновленням позивача на попередній посаді із подальшим звільненням з військової служби, зобов`язання відповідача забезпечити призначення та проведення службового розслідувань із прийняттям за результатами їх проведення рішень про притягнення винних посадових осіб до юридичної є похідними, а тому також не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 292 800 грн., колегія суддів зазначає таке.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Водночас, положеннями статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина 2 статті 23 ЦК України).
Згідно частин першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму № 4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, за змістом яких, суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. 
Втім, позивачем не доведено, що оскаржуваними рішенням відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, а саме не надано жодних належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими обставинами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.
Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк