ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 335/8897
Провадження № 61-2378ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мідяного Єгора Олександровича на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2026 рокув складі колегії суддів Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кухаря С. В.
у справі за клопотанням ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст заяви
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із клопотанням, у якому зазначила, що в неї та ОСОБА_2 є спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У шлюбі сторони ніколи не перебували. 02 липня 2022 року ОСОБА_1 разом з сином переїхала до Польщі, потім звідти переїхала до Німеччини. Приблизно у червні 2023 року до Німеччини переїхав ОСОБА_2 , який бажав забрати проживати сина до себе. ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду м. Хаген для вирішення питання про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_2 звернувся до суду з метою вирішення питання побачень з сином. Справу щодо побачень батька - ОСОБА_2 з сином розглянув Окружний суд Резе.
06 грудня 2023 року постановою 58 F 200/23 Окружного суду Гагена в сімейній справі, протокольний запис від 14 грудня 2023 року, було вирішено:
1. Заявник та батько дитини має право бачитися зі своїм сином ОСОБА_4 , народженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах контрольованого спілкування.
Зустрічі (контакти) повинні проводитися під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна. Зустрічі проводяться за відсутності матері дитини. Зустрічі повинні проводитися принаймні кожні 14 днів і тривати 1 годину. Спеціаліст з контактів (доглядальник) залишає за собою право визначати умови зустрічей. Якщо спеціаліст з контактів (доглядальник), який бере участь у зустрічах, вважатиме, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини, зустрічі триватимуть щонайменше 4 години.
2. Сторони домовилися про призначення спеціаліста з контактів (доглядальника). У випадку, якщо російськомовний спеціаліст з контактів (доглядальник) недоступний, буде призначено перекладача на російську мову.
3 Підтримка контактів повинна обмежуватись періодом 6 місяців.
4. Витрати на провадження та досягнення домовленостей батьки дитини несуть порівну.
Постанова суду набрала законної сили 18 квітня 2024 року, про що проставлено відповідний штамп на самій постанові.
Постанова 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року повинна виконуватися та виконується у Німеччині, так як батьки проживають там. Зі змісту постанови вбачається, що зустрічі (контакти) батька та сина повинні проводитися під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна. Таку особу (доглядальника) за законодавством Німеччини призначають їх служби.
На підтвердження виконання постанови суду у Німеччині є лист педагога-дефектолога Соціально-педагогічної підтримки родин (доглядальника) ОСОБА_5 на адресу Окружного суду м. Гаген, в якому в межах справи 58 F 200/23 вона звітує суду про контакт батька та сина, а також про негативну поведінку батька стосовно сина під час контакту. Доглядальником зроблено висновок, що: «Встановлення контакту проти волі ОСОБА_6 не сприяє його подальшому розвитку. Тому слід його припинити. Батькові бажано звернутися до відповідної консультаційної служби, щоб краще розуміти ОСОБА_6 і визначитися з власними потребами». З всього цього випливає, що постанова 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року не підлягає примусовому виконанню на території України.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила визнати на території України постанову 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року, у сімейній справі, яка набрала законної сили 18 квітня 2024 року, якою затверджено угоду такого змісту:
1. Заявник та батько дитини має право бачитися зі своїм сином ОСОБА_4 , народженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах контрольованого спілкування.
Зустрічі (контакти) повинні проводитися під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна. Зустрічі проводяться за відсутності матері дитини. Зустрічі повинні проводитися принаймні кожні 14 днів і тривати 1 годину. Спеціаліст з контактів (доглядальник) залишає за собою право визначати умови зустрічей. Якщо спеціаліст з контактів (доглядальник), який бере участь у зустрічах, вважатиме, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини, зустрічі триватимуть щонайменше 4 години.
2. Сторони домовилися про призначення спеціаліста з контактів (доглядальника). У випадку, якщо російськомовний спеціаліст з контактів (доглядальник) недоступний, буде призначено перекладача на російську мову.
3. Підтримка контактів повинна обмежуватись періодом 6 місяців.
4. Витрати на провадження та досягнення домовленостей батьки дитини несуть порівну.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
13 листопада 2025 року ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя клопотання ОСОБА_1 задоволено.
Визнано на території України постанову 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року в сімейній справі, що набрала законної сили 18 квітня 2024 року, якою затверджено угоду такого змісту:
1. Заявник та батько дитини має право бачитися зі своїм сином ОСОБА_4 , народженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах контрольованого спілкування.
Зустрічі (контакти) повинні проводитися під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна. Зустрічі проводяться за відсутності матері дитини. Зустрічі повинні проводитися принаймні кожні 14 днів і тривати 1 годину. Спеціаліст з контактів (доглядальник) залишає за собою право визначати умови зустрічей. Якщо спеціаліст з контактів (доглядальник), який бере участь у зустрічах, вважатиме, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини, зустрічі триватимуть щонайменше 4 години.
2. Сторони домовилися про призначення спеціаліста з контактів (доглядальника). У випадку, якщо російськомовний спеціаліст з контактів (доглядальник) недоступний, буде призначено перекладача на російську мову.
3. Підтримка контактів повинна обмежуватись періодом 6 місяців.
4. Витрати на провадження та досягнення домовленостей батьки дитини несуть порівну.
Ухвала суду мотивована тим, що згідно зі статтею 462 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України рішення іноземного суду визнаються та виконуються в Україні, згідно їх визнання та виконання передбаченого міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або за принципом взаємності. Принцип взаємності означає, що рішення суду іншої держави повинно визнаватись та виконуватись в Україні, якщо тільки нема доказів того, що рішення українських судів не визнається і не можуть бути виконані на території іншої держави. Оскільки між Україною та Федеративною Республікою Німеччини не укладено договору про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, то рішення суду цієї держави визнається в Україні за приписом взаємності і відсутність двостороннього договору не може бути підставою для визнання рішення. Отже, у справі слід застосувати принципи взаємності для визнання рішення суду. Будь-яких недоліків щодо форми та змісту клопотання судом не виявлено, рішення іноземного суду, за законодавством держави, на території якого воно постановлено, було строковим (до 31 серпня 2024 року), тобто з 01 вересня 2024 року воно вичерпало свою чинність та дію, підстав для відмови у задоволенні клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню не встановлено, справа щодо усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування дитини з батьком, була ініційована саме заінтересованою особою ОСОБА_2 
20 січня 2026 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України постанови 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року у сімейній справі, яка набрала законної сили 18 квітня 2024 року.
Апеляційний суд керувався тим, що на момент звернення до іноземного суду питання про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкуванні дитини з батьком вже перебувало на розгляді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. Постановою 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року у сімейній справі встановлено міру - супровід контактів батька з дитиною, сином Левом, строк дії якої закінчився 31 серпня 2024 року, після чого провадження вважається завершеним, не підлягає виконанню.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мідяний Є. О. через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2026 року, в якій просить її скасувати, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року в справі № 563/947/23, від 04 лютого 2026 року в справі № 766/11754/23, про те, що позови вважаються тотожними, якщо у спорі одночасно співпадають його сторони, підстави та предмет. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Тоді як предмет спору - це об`єкт, зокрема річ, щодо якого виник спір.
Вказує, що постанова 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року в сімейній справі, яка набрала законної сили 18 квітня 2024 року, визначала право батька дитини бачитися зі своїм сином ОСОБА_4 , народженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках контрольованого спілкування протягом 6 місяців, тобто під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна і це було пов`язано саме з перебуванням сторін у Німеччині. Із наявної у матеріалах справи ухвали Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 01 серпня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 в Україні звернувся з позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні сина та вільному спілкуванні дитини з батьком та встановлення факту проживання дитини. Отже, не можна вважати, що позови є тотожними.
Указує, що нині відсутній висновок Верховного Суду щодо пункту 1 частини другої статті 468 ЦПК України, у разі коли суди повинні перевіряти не тільки дату набрання законної сили, а й давати оцінку «втрати чинності» судовим рішенням.
Доводи інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_2 зазначив, що доводи касаційної скарги зводиться до того, що будь-яка зміна спосібу реалізації такого права, зокрема часу чи порядку зустрічей, може розглядатися як новий предмет спору в iншому судi. Водночас такі відмінності стосуються лише способу виконання, а не змінюють суті правовідносин. Такий підхід створює штучне дублювання судових процесів у різних судах України шляхом формальної зміни окремих елементів позовних вимог, що фактично означає паралельний розгляд одного й того самого правовідношення, що є неприпустимим у межах цивільного процесу. Фактично дії заявниці спрямовані на внесення до матеріалів справи, що розглядається Олександрівським районним судом, рішення іншого суду з того самого предмета спору - побачень батька з дитиною, що створює передумови для закриття провадження у справі № 331/1926/22 під приводом нібито вже визначеного порядку побачень.
Іноземне судове рішення може бути визнане та виконане в Україні лише в межах тієї юридичної сили, яку воно має у державі його ухвалення оскільки виконання такого рішення має похідний характер. Якщо рішення вичерпало юридичний ефект та не підлягає виконанню у державі походження, воно не може набувати більшої юридичної сили, ніж має у державі його ухвалення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком (справа № 331/1926/22).
01 серпня 2022 року ухвалою Жовтневого районного суд м. Запоріжжя вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 331/1926/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком. Розгляд справи визначено проводити в загальному позовному провадженні.
28 листопада 2022 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позов ОСОБА_2 задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , встановлено способи участі батька у вихованні сина, із визначеним графіками побачень, зокрема за кордоном. 
20 грудня 2023 року ухвалою Олександрівського районному суді м. Запоріжжя за заявою ОСОБА_1 заочне рішення від 28 листопада 2022 року скасовано, справу призначено до розгляду.
Наразі остаточне рішення в справі № 331/1926/22 не ухвалено.
06 грудня 2023 року постановою 58 F 200/23 Окружного суду Гагена в сімейній справі, протокольний запис від 14 грудня 2023 року, було вирішено:
1. Заявник та батько дитини має право бачитися зі своїм сином ОСОБА_4 , народженим ІНФОРМАЦІЯ_2 , в межах контрольованого спілкування.
Зустрічі (контакти) повинні проводитися під наглядом спеціаліста з контактів (доглядальника) або опікуна. Зустрічі проводяться за відсутності матері дитини. Зустрічі повинні проводитися принаймні кожні 14 днів і тривати 1 годину. Спеціаліст з контактів (доглядальник) залишає за собою право визначати умови зустрічей. Якщо спеціаліст з контактів (доглядальник), який бере участь у зустрічах, вважатиме, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини, зустрічі триватимуть щонайменше 4 години.
2. Сторони домовилися про призначення спеціаліста з контактів (доглядальника). У випадку, якщо російськомовний спеціаліст з контактів (доглядальник) недоступний, буде призначено перекладача на російську мову.
3 Підтримка контактів повинна обмежуватись періодом 6 місяців.
4. Витрати на провадження та досягнення домовленостей батьки дитини несуть порівну.
Постанова суду набрала законної сили 18 квітня 2024 року. Належним чином засвідчену та перекладену на українську мову копію вказаного рішення додано до матеріалів справи.
Рішення Окружного суду Гагена в справі 58 F 200/23 було строковим (до 31 серпня 2024 року). Із 01 вересня 2024 року рішення суду вичерпало свою чинність та дію.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначеної у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.
У статті 81 Закону № 2709-IV передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають із цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
Відповідно до частини першої статті 82 Закону № 2709-IV визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
У частині першій статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення із погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.
Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.
У статті 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
За відсутності між Україною та Федеративною Республікою Німеччини міжнародного договору про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах, визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності.
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року в справі № 638/1720/20.
Клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити достатніх будь-які зміни (див. постанови Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 367/2761/17, від14 листопада 2024 року в справі № 684/388/23).
У справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із клопотанням, в якому просила визнати на території України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, а саме постанову 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року, у сімейній справі, яка набрала законної сили 18 квітня 2024 року, про що зазначено в самому рішенні. У вказаній постанові зазначено, що супровід контактів обмежується шестимісячним терміном (а. с. 7, 8).
15 серпня 2024 року офіційним листом судді Окружного суду Гагена повідомлено, що супровід контактів за постановою суду визначено до 31 серпня 2024 року, після чого провадження у справі вважається завершеним (а. с. 32). 
Колегія суддів погоджується, що за таких обставин постанова 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року була строковою, обмеженою в часі до 31 серпня 2024 року. Отже, з 01 вересня 2024 року рішення суду, щодо легалізації якого подано клопотання, вичерпало свою чинність та дію.
На підтвердження виконання постанови суду у Німеччині є лист педагога-дефектолога Соціально-педагогічної підтримки родин (доглядальника) ОСОБА_5 на адресу Окружного суду м. Гаген, в якому в межах справи 58 F 200/23 вона звітувала суду про контакт батька та сина, а також про негативну поведінку батька стосовно сина під час контакту. Доглядальником зроблено висновок, що встановлення контакту проти волі ОСОБА_6 не сприяє його подальшому розвитку. Тому слід його припинити. Батькові бажано звернутися до відповідної консультаційної служби, щоб краще розуміти Лева і визначитися з власними потребами (а. с. 13).
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що визнаватися може лише існуюче і чинне рішення, яке має юридичні наслідки.
Якщо строк дії рішення іноземного суду обмежений у самому рішенні, і цей строк сплив до моменту звернення з клопотанням про його визнання або його розгляду, то таке рішення втрачає предмет визнання (воно вже не породжує правових наслідків).
Оскільки під час розгляду клопотання суд перевіряє не лише формальні умови, а й реальну можливість застосування рішення в Україні, проте наразі провадження у справі завершене у зв`язку з закінченням строку його дії, що свідчить про те, що постанова іноземного суду не створює прав і обов`язків на момент розгляду клопотання ОСОБА_1 , тому немає підстав для його визнання.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки(див. постанову від 25 лютого 2026 року в справі № 456/2108/24, від 10 грудня 2025 року в справі № 759/26805/21).
Із аналізу змісту постанови 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року можна виснувати, що після спливу строку його дії воно передбачало повторне звернення батьків до суду для вирішення сімейних питань. Зазначене підтверджує також і звіт педагога-дефектолога Соціально-педагогічної підтримки родин (доглядальника), в якому в межах справи 58 F 200/23 педагог рекомендувала припинити встановлення контакту з батьком проти волі дитини, а батькові - звернутися до відповідної консультаційної служби, щоб краще розуміти сина.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що рішення іноземного суду, за визнанням якого ОСОБА_1 звернулася до суду, вичерпано, а, отже, відсутній предмет визнання, тому постанова 58 F 200/23 Окружного суду Гагена від 06 грудня 2023 року не може бути застосована в Україні.
Водночас Верховний Суд вважає обґрунтованими посилання представника заявниці на те, що не є тотожними спір, який розглядав суд Федеративної Республіки Німеччини (про визначення права батька дитини бачитися зі своїм сином у рамках контрольованого спілкування у Німеччині), та спір у справі № 331/1926/22, який наразі перебуває на розгляду в Україні (про усунення перешкод щодо участі у вихованні сина та вільному спілкуванні дитини з батьком та встановлення факту проживання дитини), оскільки ці спори хоч і стосуються тих самих сторін і предмети позовів є тотожними в частині вимоги про визначення способу спілкування батька з дитиною, проте підстави цих позовів суттєво відрізняються. Але вказана обставина не впливає на висновки суду по суті спору.
Доводи касаційної скарги про те, що нині відсутній висновок Верховного Суду щодо пункту 1 частини другої статті 468 ЦПК України, у разі коли суди повинні перевіряти не тільки дату набрання законної сили, а й давати оцінку «втрати чинності» судовим рішенням, колегія суддів Верховного Суду відхиляє у зв`язку з тим, що справі, що переглядається, рішення іноземного суду фактично виконано на території держави судом якої воно і було ухвалено. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).
Щодо клопотання ОСОБА_2 про визнання зловживань процесуальними правами та постановлення окремої ухвали
Відповідно до частин першої, другої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року в справі № 761 /32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що під час вирішення питання про постановлення окремої ухвали суд має керуватися тим, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі № 800/500/16 (провадження № 11-115бзаі18) зазначено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
У суду є право, коли він встановив порушення закону, постановити окрему ухвалу. Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (див. пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року в справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).
Неприпустимість зловживання процесуальними правами передбачена в статті 44 ЦПК України, відповідно до якої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 травня 2025 року в справі № 380/22793/23 зробив висновок, що суд повинен встановити в сукупності такі ознаки зловживання процесуальними правами: наявність намірів перешкодити судочинству (суб`єктивний елемент); недобросовісний характер дій (об`єктивний елемент); відсутність потреби у відповідній дії в рамках справи; наслідки для процесу у формі затягування, плутанини, перешкоджання іншій стороні.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що наведені заявником доводи не можуть бути підставою для обмеження права ОСОБА_1 звертатися до суду за захистом своїх та особи, в інтересах якої вона подала клопотання (у цьому випадку їх спільної дитини), цивільних прав та інтересів, що гарантовано статтею 6 Конвенції. 
Відповідно до норм цивільного процесуального закону для визнання дій сторони процесу зловживанням процесуальними правами необхідно встановити наявність умислу на перешкоджання судочинству.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Право на правову допомогу є конституційним правом, яке не може бути обмежено, згідно зі статтею 64 Конституції України. Це означає, що кожна людина має право на отримання юридичної допомоги, і це право не може бути скасоване або обмежене жодними обставинами
Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість. Серед функцій такого права у суспільстві слід окремо виділити превентивну, яка не тільки сприяє правомірному здійсненню особою своїх прав і свобод, а й, насамперед, спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Доводи клопотань ОСОБА_2 не дають суду підстав для висновку про наявність обмеження права ОСОБА_1 у справі на професійну правничу допомогу, гарантованого Конституцією України. Заявником не надано доказів того, що діяльність адвоката Мідяного Є. О. обмежена компетентним органом в порядку, встановленому законом.
Отже, в межах обставин цієї справи Верховний Суд не встановив таких порушень закону, які б зумовлювали постановлення окремої ухвали або визнання зловживанням заявниці або її представника процесуальними правами, тому в задоволенні відповідного клопотання ОСОБА_2 слід відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про визнання зловживань процесуальними правами та постановлення окремої ухвали відмовити. 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мідяного Єгора Олександровича залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 20 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська