Справа № 509/5397/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі : 
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарях Задеряка Г.М.
за участю представниці позивача ОСОБА_1 адвоката Чебаненко О.А.
відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Щербатого Р.Р. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в с.-щі Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

16 вересня 2024 року, представниця позивача ОСОБА_1 адвокат Чебаненко О.А. звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2  про поділ майна подружжя, який в подальшому збільшувала та зменшувала, та в остаточній редакції якого від 16.10.2025 р., просила суд, визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , стягнувши з відповідачки на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, мотивуючи тим, що спірні об`єкти нерухомості були придбані подружжям за час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 05.07.2021 р. та 11.02.2022 р. відповідно. 
Ухвалою суду від 19.09.2024 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.
Представницею відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Бабійчук І.В. 14.11.2024 року до суду поданий зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Оскільки обидва позови обґрунтовувались сторонами неможливістю подружжя в добровільному порядку поділити одне і теж спірне нерухоме майно, а також ОСОБА_2 зазначила у своєму позові інше спільне майно, яке вона просила поділити в судовому порядку, ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської від 11.02.2025р. вказані позови були об`єднані в одне провадження, закрите підготовче провадження з призначенням справи до розгляду по суті.
Ухвалою суду від 08.05.2025р., за клопотанням представників сторін, судом були витребувані докази, зокрема, з РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонських областях відомості про ідентифікаційний номер (vin-код) мотоциклу марки «HONDA VTX 1300», 2007 р.в., автомобілю CHEVROLET SONIC, 2017 р.в., відомості про поточного власника транспортних засобів та належним чином завірених копії документів, на підставі яких було зареєстровано за останнім власником право власності; з АТ «Універсал Банк» належним чином завірені копії виписок (довідок) про рух грошових коштів із зазначенням призначення платежу по всім рахункам(валютним, гривневим), у тому числі картковим, що відкриті чи були відкриті на ім`я ОСОБА_1 за період з 07.07.2017 року по теперішній час; з АТ КБ «Приватбанк» належним чином завірені копії виписок (довідок) про рух грошових коштів із зазначенням призначення платежу по всім рахункам (валютним, гривневим), у тому числі картковим, що відкриті чи були відкриті на ім?я громадянина України ОСОБА_1 за період з 07.07.2017 року по теперішній час, із ГУ ДПС в Одеській області відомості про розмір доходу ОСОБА_3 , отриманого нею у період з 01.01.2014 р. по дату надання відповіді з будь-яких джерел (в тому числі і від підприємницької діяльності) із зазначенням дати, розміру та виду доходу; відомості про розмір доходу ОСОБА_1 , отриманого ним у період з 01.01.2014 по дату надання відповіді з будь-яких джерел (в тому числі і від підприємницької діяльності) із зазначенням дати, розміру та виду доходу; від ТОВ «Кронас-Трейд» відомості про замовлення у період з 01.09.2023 по дату надання відповіді, зроблені від імені ОСОБА_1 або за якими він виступав платником, із зазначенням дати такого замовлення, замовленого товару, адреси доставки товару (чи для якої товар був замовлений), вартість замовлення, та стан розрахунків за замовленням; з АБ «Південний», АДРЕСА_3 належним чином завірені копії виписок про рух грошових коштів по всім рахункам (валютним, гривневим) у тому числі картковим, що відкриті чи були відкриті на ім`я ОСОБА_2 за період з 01.12.2013 року по теперішній час; від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пестрецова Володимира Володимировича (67803, Одеська обл., Одеський р-н, с. Лиманка, вул. Перлинна, ж/м Дружний, буд. 9, прим 38) копію договору купівлі-продажу від 26.07.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пестрецовим В.В. за № 754, згідно якого продавець ОСОБА_1 продав покупцю ОСОБА_3 нежитлове приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та копію документів, на підставі яких був посвідчений вказаний договір; з Територіального сервісного центру МВС №5141 належним чином завірену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу від 28.03.2024, укладеного в ТСЦ №5141 продавцем ОСОБА_1 щодо відчуження транспортного засобу (мотоциклу) марки «HONDA VTX 1300», 2007 р.в., об`єм двигуна- 1312 см.куб., та копії всіх документів, на підставі яких такий договір був укладений, та належним чином завірену копію договору купівлі-продажу транспортного засобу від 08.08.2024, укладеного в ТСЦ №5141 між продавцем ОСОБА_2 від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_1 , за умовами якого був проданий транспортний засіб CHEVROLET SONIC, 2017 р.в., та копії всіх документів, на підставі яких такий договір був укладений; із Відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області належним чином завірені копії документів, якими оформлена інформація про звернення ОСОБА_2 до відділу поліції № 1 за № 11070 від 22.08.2022р., а саме надання матеріалів фіксації викликів/звернень та їхнього передання на реєстрацію, копії ЖЕО, рапортів поліцейських, пояснень заявниці, порушників, свідків, документів із висновками правоохоронців та результати розгляду звернення тощо; із Державної прикордонної служби України відомості про факти перетину державного кордону на в`їзд та на виїзд у період з 24.02.2022р. по дату надання відповіді на транспортному засобі CHEVROLET SONIC, 2017 р.в., зокрема, дат кожного такого перетину кордону, хто і на підставі яких документів був за кермом автомобілю.
На стадії підготовчого провадження, представницею ОСОБА_2 адвокатом Бабійчук І.В. зустрічний позов був змінений, та в остаточній редакції якого від 25.07.2025р., відповідачка ОСОБА_2 (позивачка за зустрічним позовом) просила суд при поділі майна подружжя на підставі ч. 2 ст. 70 СК України відступити від засади рівності часток подружжя, та визначити ОСОБА_2 частку у спільному майні подружжя у розмірі 3/4, а ОСОБА_1 – 1/4, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 540604,58 грн., які складаються з компенсації вартості 3/4 частки автомобілю «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 247087,50 грн., компенсації вартості 3/4 частки мотоциклу марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 211869 грн., компенсації вартості 3/4 частки нежитлового приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 81648,08 грн.; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на : квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2402955951237; нежитлове приміщення № 378, загальною площею 3,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2583157151100; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406350,70 грн., які складаються з компенсації вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_6 , у розмірі 376644,94 грн., компенсації вартості 1/4 частки нежитлове приміщення № 378, загальною площею 3,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 29705,76 грн.; зарахувати зустрічні однорідні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 540604,58 грн. та вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406350,81 грн., та остаточно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю у розмірі 134253,88 грн. 
В тексті зміненого зустрічного позову від 25.07.2025 р. позовні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були виключені, окремою письмовою заявою, долученою до матеріалів справи.
В тексті заяви про зміну зустрічного позову від 25.07.2025р. представниця ОСОБА_2 адвокат Бабійчук І.В. посилалась на те, що в обсяг спільного майна подружжя, що підлягає поділу, входить наступне майно: квартира АДРЕСА_1 . Вартість майна на 14.11.2024 згідно оцінки 1506579,77 грн.; нежитлове приміщення № 378 за адресою: АДРЕСА_5 , вартість майна на 14.11.2024р. згідно оцінки 118823,05 грн.; нежитлове приміщення № 385 за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 3,3 кв.м. Вартість майна на 14.11.2024 р. згідно оцінки 108864,11 грн., автомобіль «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., д/н НОМЕР_1 , вартість майна на 14.11.2024 р. згідно оцінки 329450 грн.; мотоцикл марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартість майна на 14.11.2024 р. згідно оцінки 282492 грн. Нежитлове приміщення № 378 за адресою: АДРЕСА_5 , автомобіль «CHEVROLET SONIC», та мотоцикл марки «HONDA VTX 1300», перереєстровані ОСОБА_1 на третіх осіб (його маму і дружину друга) з метою приховання. Перереєстрація ОСОБА_1 вказаних об`єктів без відома та без згоди ОСОБА_2 на своїх близьких осіб є обставиною приховання спільного майна сім`ї. Також, з аналізу виписок про рух коштів за рахунками, остання довідалася, що він без її відома та згоди позивач здійснював витрачання спільних сімейних коштів подружжя на невідомі цілі, тобто позбавляв сім`ю грошей. Зокрема, у 2024 році видно невідомі витрати: - у період з 03.08.2024 р. по 31.03.2025 р. оплатив ТОВ «Кронас-Трейд» 46736,36 грн., - 17.03.2024 р. та 30.05.2024 р. переказав на карту ОСОБА_5 загальну суму 115800 грн, - 19.03.2024 р. перевів ОСОБА_6 21450 грн., - переказав невідомим особам 24.05.2024 р. – 22009,50 грн., 30.03.2024 р. – 23115 грн. та 14070 грн., 28.03.2024 р. – 9045 грн., а всього 68239,50 грн. Без врахування інших переказів, ОСОБА_1 у 2024 році, як стверджує ОСОБА_2 витратив на невідомі цілі щонайменше 252225,86 грн., начебто запевняючи, що в нього малі заробітки і немає грошей, а ОСОБА_2 не вистачало заробітної плати одночасно і на харчування сім`ї, і на продовження свого лікування онкологічної хвороби, тому вона вимушена була відкладати проведення обстежень на більш пізній час. У зв`язку із вчиненням ОСОБА_1 дій на приховання спільного майна та витрачання спільних коштів подружжя без відома ОСОБА_2 та не в інтересах сім`ї, остання просить суд на підставі ч. 2 ст. 70 СК України відступити від засади рівності часток подружжя, та визначити ОСОБА_2 частку у спільному майні подружжя у розмірі 3/4, а ОСОБА_1 – 1/4. Посилалась також на те, що в матеріалах справи містяться наступні відомості : 28.03.2024 р. ОСОБА_1 без згоди та без відома ОСОБА_2 відчужив мотоцикл марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 за ціною продажу, вказану в договорі купівлі-продажу 15000 грн., в той час як його реальна ціна становить 282495 грн. В матеріалах з продажу мотоцикла відсутня згода ОСОБА_2 на його продаж, про який вона дізналася під час збирання доказів, проте прізвище нової власниці мотоциклу (дружини близького друга і партнера по бізнесу ОСОБА_7 ) стало відомо після надходження витребуваних відомостей в суд. Мотоцикл і досі перебуває в користуванні ОСОБА_1 . 
Також, стверджує, що 08.08.2024р. ОСОБА_1 без її згоди та без відома відчужив автомобіль «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 , яка в подальшому, 10.04.2025 ро. відчужила цей автомобіль ОСОБА_8 за ціною продажу в договорі купівлі-продажу 45000 грн., в той час як реальна вартість ТЗ згідно оцінки становить 329450 грн. Автомобіль перереєстрований на ту ж дружину близького друга і партнера по бізнесу ОСОБА_1 . Оскільки власницею автомобілю була ОСОБА_2 , ОСОБА_1 здійснив перереєстрацію автомобіля на підставі генеральної довіреності, яка була видана ОСОБА_2 19.12.2022 р., коли вона проживала та лікувалася від онкологічної хвороби в Румунії. Довіреність видавалася з метою надання можливості ОСОБА_1 приїжджати з України в Румунію до дружини та дітей. З відповіді Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_1 у період з 21.07.2022 р. по 20.06.2024 р. 31 раз перетнув державний кордон на автомобілі «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 152-153). 
Про перереєстрацію 08.08.2024р. автомобіля на ОСОБА_4 - ОСОБА_2 дізналася випадково 22.08.2024 року, коли побачила свідоцтво про реєстрацію ТЗ, в якому власником була зазначена ОСОБА_4 . За цим фактом було викликано співробітників поліції, які пояснили, що вказане питання має вирішуватись у суді. В матеріалах справи містяться надані нотаріусом ОСОБА_9 - документи щодо укладення 26.07.2024 року між ОСОБА_1 та його матір`ю ОСОБА_3 договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташованеого за адресою: АДРЕСА_5 . В договорі купівлі-продажу ціною продажу вказано 21505 грн., в той час як згідно оцінки вартість вказаного майна становить 108864, 11 грн. При цьому, під час укладення договору ОСОБА_1 використав надану ОСОБА_2 нотаріальну згоду на продаж нежитлового приміщення № 385, яка була надана 10.07.2024 року у іншого нотаріуса Яроша О.М. Вказана згода була надана ОСОБА_2 оскільки чоловік її запевнив, що має намір продати кладовку сусіду, а потім сказав, що нічого не вийшло. Проте зараз виявилося, що ОСОБА_1 не мав наміру продавати кладовку сусіду, а приховав її перереєструвавши на свою маму. Всі перераховані 3 об`єкти майна були без відома ОСОБА_2 перереєстровані у березні-липні 2024 року, перед тим, як ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя. Всі 3 об`єкти були перереєстровані на близьких осіб позивача – на його маму і на дружину його друга і партнера по бізнесу. І всіма трьома об`єктами він продовжив користуватися, що свідчить про приховання майна від його поділу.
На адресу суду 10.02.2025р. від представниці позивача адвоката Чебаненко О.А. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому позивач ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом) вважає позовні вимоги позивачки за зустрічним позовом незаконними, необґрунтованими, та таким, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених у ньому та просить суд відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що 25.10.2018 р., сторонами у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти був придбаний автомобіль CHEVROLET VOLT, 2011р.в.., який був замовлений як авто з пробігом та під ремонт, перевезений ОСОБА_1 з Грузії та відремонтований. Вартість купівлі автомобілю до 6000 дол. США, аж ніяк не 20000 дол. США, про що вказує ОСОБА_2 , а згодом вказаний транспортний засіб був проданий не більше ніж 10000 дол. США. Вже,20.01.2020 р. подружжям був придбаний автомобіль CHEVROLET SONIC 2017 р.в., він-код 1G1JD5SH7H4118987, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який було оформлено на ОСОБА_2 . Зазначений автомобіль проданий 08.08.2024р. ОСОБА_1 за попередньою домовленістю з дружиною ОСОБА_2 та за її нотаріальною довіреністю від 19.12.2022р., оскільки вона була власником машини. Кошти від продажу витрачені подружжям на потреби сім`ї ОСОБА_10 , яка складалась з 4-х чоловік, зокрема, на оплату комунальних платежів, їжі, побутових засобів, ліків, оплати дитячого садка та школи дітей, поточних витрат, тощо, згідно виписки по витратам з карткових рахунків ОСОБА_1 за 2024 р. Заяв на скасування нотаріальної довіреності на продаж автомобіля ОСОБА_2 не подавала, довіреність чинна, що на думку представниці ОСОБА_1 повністю спростовує зазначення у зустрічному позові проте, що ОСОБА_1 нібито приховав/втратив вказане майно або розпорядився ним без її згоди та не в інтересах сім?ї. Просить суд врахувати, що сторони на час звернення до суду з позовними вимогами первісного та зустрічного позову продовжували вести спільне господарство, проживали разом з дітьми, навіть після розірвання шлюбу та проживали разом до літа 2025 року, а вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, тому просила суд зазначений об`єкт не враховувати взагалі як об`єкт, який підлягає поділу між подружжям. Також, 17.05.2023 р. сторонами у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти було придбано нежитлове приміщення комори № НОМЕР_3 , загальною площею 3,3 кв.м., розташоване за адресою : АДРЕСА_5 , яке було продане 26.07.2024р. ОСОБА_1 за попередньою домовленістю з дружиною ОСОБА_2 та її письмовою нотаріальною згодою, а кошти від продажу витрачені подружжям на потреби сім`ї з 4х чоловік, зокрема, на витрати по оплаті комунальних платежів, іжі, побутових засобів, ліків, оплати садка та школи дітей, оплати поїздок, в т.ч. закордон, поточних витрат. Заяв на відкликання вищевказаної згоди на продаж нежитлового приміщення комори ОСОБА_2 не подавала, що повністю спростовує зазначення у зустрічному позові проте, що ОСОБА_1 приховав/втратив вказане майно або розпорядився ним без її згоди, а вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, тому просила суд зазначений об`єкт не враховувати взагалі як об`єкт, який підлягає поділу між подружжям. Також, 25.07.2023 р., знаходячись у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 , через фінансові труднощі у родині та для економії палива, придбав мотоцикл марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., який у березні 2024 року, через фінансові труднощі у родині, та за попередньою домовленістю з ОСОБА_2 продав його в інтересах сім?ї. При цьому, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 р. № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», згоди іншого з подружжя власника транспортного засобу при реєстрації договору купівлі-продажу не вимагається, через що сервісним центром і було в установленому законом порядку проведено державну реєстрацію договору, що повністю спростовує зазначення у зустрічному позові проте, що ОСОБА_1 приховав/втратив вказане майно або розпорядився ним без її згоди.  Кошти від продажу мотоцикла, який був у стані після ДТП, були витрачені подружжям на потреби сім`ї з 4-х чоловік, зокрема, на витрати по оплаті комунальних платежів, продуктів харчування, побутових засобів, ліків, оплати садка та школи дітей, оплати поїздок, в т.ч. закордон, поточних витрат. Враховуючи, що вищевказане майно - мотоцикл марки «НОNDА VТХ 1300», 2007 р.в., проданий в період ведення спільного господарства, просила суд зазначений об`єкт не враховувати взагалі як об`єкт, який підлягає поділу між подружжям.
Крім того, представниця ОСОБА_1 зазначала, що такий варіант способу захисту як стягнення грошової компенсації є одним із способів та порядку поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачений ст. 71 СК України, але позивачкою за зустрічним позовом взагалі не заявлено вимогу про поділ вказаних транспортних засобів. Вважала, що вищезазначені об`єкти відчужені ОСОБА_1 за нотаріальними згодами дружини ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а тому презюмується, що він діяв з відома і за згодою іншого з подружжя, і відповідно відсутні правові підстави для поділу такого майна. Додала, що ОСОБА_2 , як співвласник вищезазначеного майна (а власність зобов?язує), не визнавала всі ці угоди з реалізації спільного майна в судовому порядку недійсними, не відкликала нотаріальну згоду, нотаріальну довіреності на згоду щодо продажу такого майна, що додатково свідчить про відсутність порушень її прав з боку ОСОБА_1 , а сама ОСОБА_2 суду належних і допустимих доказів про використання відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 коштів з продажу вищезазначеного майна не для задоволення потреб сім`ї і без її відома та волі не надала, а навпаки, кошти від продажу витрачені подружжям на потреби сім`ї з 4х чоловік. Стосовно відступлення від засади рівності часток подружжя за обставин, шо мають істотне значення, а саме, що ОСОБА_1 начебто приховав майно та витрачав майно на шкоду інтересам сім?ї, просила врахувати, що ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї , у зв`язку з чим вважає, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вимоги про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру та нежитлове приміщення задоволенню також не підлягають, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів того, що вищезазначене майно, набуте під час шлюбу з ОСОБА_1 , але за кошти, які належали їй особисто. Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406350,70 грн. в якості компенсації залишку вартості частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, просила суд врахувати, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку - допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Такої згоди позивач ОСОБА_1 в ході розгляду справи не надавав та взагалі заперечує проти присудження йому будь-якої компенсації, в тому числі грошової. Щодо зарахування зустрічних однорідних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 540604,58 грн. та вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406350,81 грн., та остаточно стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різниці у розмірі 134253,88 грн., просила суд врахувати, що у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум, суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Враховуючи, що позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 не мають вимог про стягнення будь-яких сум, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не можуть бути задоволені, оскільки відсутні підстави для такого зустрічного зарахування. 
В судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) адвокат Чебаненко О.А. первісні позовні вимоги ОСОБА_11 підтримала повністю, які просила суд задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав його безпідставності і необґрунтованості.
Відповідачка ОСОБА_2 , (позивачка за зустрічним позовом), її представник адвокат Щербатий Р.Р. просили суд відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , а свій зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 за первісним позовом адвоката Чебаненко О.А., відповідачки ОСОБА_2 , та її представника адвоката Щербатого Р.Р., дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
У відповідності до статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосучання норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до п.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практиики Європрейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
ЄКПЛ, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності - є непорушним.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власність зобов`язує.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 328 ЦК - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтями 60,61 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст.ст. 63,68,70,71 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
У разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтями 316,317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст.ст. 368,372 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Також, ст. 369 ЦК вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 70 СК - при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та, у випадку вирішення питання про його розподіл, підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
У пункті 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
Відповідно до висновків КЦС у складі ВС у постанові від 04.03.2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. 
Суд встановив, і це підтверджується матеріалам справи, поясненнями представників сторін та відповідачкою (позивачкою за зустрічним позовом), що сторони спору перебували у шлюбі із 07.07.2017р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого 19.07.2022 р. Київським районним у місті Одесі РЦС ГУЮ в Одеській області.
Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2025р., шлюб між сторонами розірваний.
У сторін від шлюбу є спільні діти - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини від 27.10.2016р. та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини від 20.06.2020р.
За час подружнього життя сторонами було придбане наступне майно, а саме, 05.07.2021р. квартира АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №2402955951237, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.07.2021р., власник  ОСОБА_2 ; 11.02.2022р. нежитлове приміщення АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2583157151100, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.02.2021р., власник  ОСОБА_2 ; 20.01.2020 р. автомобіль CHEVROLET SONIC 2017 р.в., він-код 1G1JD5SH7H4118987, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власник ОСОБА_2 , нежитлове приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , за договором купівлі-продажу від 12.05.2023р., власник ОСОБА_1 , та мотоцикл марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний за договором купівлі-продажу від 25.07.2023р., власник ОСОБА_1 .
Набуття вказаного майна в період зареєстрованого шлюбу - не заперечувалось представницями сторін в поданих заявах по суті справи, а також поясненнями, наданими в судових засіданнях, в тому числі відповідачкою ОСОБА_2 . Також, згідно до поданих заявах по суті справи, сторонами визнавалось, що в період перебування у шлюбі, сторонами відчужене спільне майно, саме, 24.03.2024р. ОСОБА_1 проданий мотоцикл марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., 26.07.2024 р. ОСОБА_1 продане нежитлове приміщення № 385, загальною площею 3,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , 08.08.2024р. ОСОБА_2 проданий автомобіль CHEVROLET SONIC 2017 р.в., він-код 1G1JD5SH7H4118987, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Заявляючи зустрічний позов, відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) просила суд перерозподілити майно між сторонами, та відступити від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні чим збільшити частку відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом визнання права особистої приватної власності на квартиру за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) та визнання права особистої приватної власності на нежитлове приміщення, комору в цьому ж будинку за позивачем (відповідачем за зустрічним позовом).
Як вбачається із матеріалів справи за позивачем ОСОБА_1 (відповідачем за зустрічним позовом) - не зареєстроване право власності на об?єкт нерухомого майна, а відповідачкою ОСОБА_2 (позивачкою за зустрічним позовом) - не надано доказів наявності у позивача (відповідача за зустрічним позовом) іншого майна.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. 
Відповідно до положення ст. 47 Конституції України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України ввід 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Справа «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Case of Sporrong and Lonnroth v. Sweden) (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах Справа «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Case of Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V та Вистиньш и Перепелкин против Латвии [Vistiтр and Perepjolkins v. Latvia], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Ітрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формується класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.
З урахуванням наведеного та того факту, що у позивача ОСОБА_1 (відповідача за зустрічним позовом) немає іншого майна, визнання за відповідачкою (позивачкою за зустрічним позовом) ОСОБА_2 права особистої приватної власності на всю квартиру  АДРЕСА_1 - буде надмірним та непропорційним втручанням у право позивача (відповідача за зустрічним позовом) на мирне володіння майном.
В ході судового розгляду справи, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник наполягали на збільшенні частки у праві спільної власності подружжя з 1/2 до 3/4, аргументуючи це тим, що з нею проживають неповнолітні діти, вона страждає на онкологічне захворювання, а також те, що наразі нею поданий позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, який розглядається Овідіопольським райсудом Одеської області, через ухилення від виконання обов`язку з утримання. Просили також врахувати, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
В цій частині суд зауважує наступне.
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в : нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу - належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21).
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином:
-по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 СК);
-по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 СК).
При цьому не виключається звернення одного із подружжя, за наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19), від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20)).
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Під час вирішення спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК).
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК).
Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Якщо сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, розмір часток кожного з подружжя визначається судом під час розгляду спору. За загальним правилом, що закріплене в частині першій статті 70 СК, частки дружини та чоловіка є рівними. Це правило не змінюється і в тому разі, якщо один з подружжя не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
СК України встановлює два винятки із загального правила щодо рівності часток подружжя у праві на майно. Суд може зменшити або збільшити частку одного з подружжя із відповідною зміною частки іншого з подружжя. У разі відступлення від засади рівності часток подружжя суд має вказати, які саме обставини стали підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя.
Обставини, які є підставою для збільшення чи зменшення частки одного з подружжя у праві на майно можна поділити на дві групи: негативні, тобто ті, що надають можливість суду зменшити розмір частки одного з подружжя (частина друга статті 70 СК); позитивні, що дають змогу суду збільшити розмір частки одного з подружжя (частина третя статті 70 СК).
Негативні обставини (частина друга статті 70 СК України) - законодавець на рівні СК України передбачив орієнтовний перелік таких обставин (зокрема, якщо один із подружжя не дбав про матеріальне спільне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї), за наявності яких суд може зменшити частку одного з подружжя. Такі обставини можуть застосовуватися як окремо, так і в сукупності. Тобто законодавець невичерпно виокремив випадки недобросовісної поведінки одного з подружжя як під час шлюбу, так і після його розірвання щодо виконання своїх сімейних обов`язків та майна і встановив наслідок такої недобросовісної поведінки - зменшення розміру частки одного з подружжя. 
Позитивні обставини (частина третя статті 70 СК України) - суд може збільшити частку в праві на майно того з подружжя, із яким проживають діти до вісімнадцяти років або повнолітні непрацездатні діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто законодавець пов?язує збільшення частки у праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина (діти), у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які вона (вони) одержують. Таким чином, закон передбачає такий алгоритм: існує та виконується договір про сплату аліментів на дитину (дітей), рішення суду (судовий наказ) про стягнення аліментів на дитину (дітей); на дитину призначаються аліменти; розмір аліментів, які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування; під час поділу майна подружжя частка в майні того з них, з ким проживає дитина (діти), за рішенням суду збільшується. 
Але, згідно із матеріалами справи, на час звернення з зустрічним позовом ОСОБА_2 та на час ухвалення рішення, аліменти з ОСОБА_1 не стягнуті, та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 не подала інших доказів на наявність вини останнього в ухиленні від їх сплати, або на те, що розмір грошового утримання на дітей (аліментів), які вона (вони) одержує (одержують), недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, що вказує на відсутність обставин для зменшення частки ОСОБА_1 у спільному майні подружжя з цих підстав.
Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 щодо відступлення від рівності часток у спільному праві на майно подружжя через те, що в період перебування у шлюбі, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 начебто приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї, оскільки відчужив спільне майно - мотоцикл марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., нежитлове приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , та автомобіль CHEVROLET SONIC 2017 р.в., він-код 1G1JD5SH7H4118987, реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд виходить з наступного. 
Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. 
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 02.04.2025 р., наданої на ухвалу суду про витребування доказів, вбачається, що автомобіль CHEVROLET SONIC 2017 р.в., він-код НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 був відчужений 08.08.2024 р. ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_1 за нотаріальною довіреністю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 5141, та був перереєстрований на нового власника ОСОБА_4 . До відповіді надана нотаріальна довіреність від 19.12.2022р., посвідчена приватним нотаріусом Фроловою Р.В. Ціна продажу автомобіля, обумовлена сторонами договору, склала 45000 грн.
З відповіді РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 02.04.2025р., наданої на ухвалу суду про витребування доказів, вбачається, що мотоцикл марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., д/н НОМЕР_2 , відчужений ОСОБА_1 28.03.2024 р. на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ № 5141, та був перереєстрований на нового власника ОСОБА_4 . Ціна продажу мотоциклу, обумовлена сторонами договору, склала 15 000 грн.
З відповіді № 74/01-16 від 11.06.2025 р. приватного нотаріуса Пестрецова В.В., наданої на ухвалу суду про витребування доказів, вбачається, що 26.07.2024 р. ОСОБА_1 продав нежитлове приміщення комори №385, загальною площею 3.3 кв.м.. розташоване за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_3 , продаж здійснено - за письмової нотаріальної згоди на розпорядження вказаним об`єктом нерухомості дружини ОСОБА_2 від 10.07.2024р. Продаж здійснено за 21505 грн. До матеріалів відповіді надана копія нотаріальної заяви ОСОБА_2 від 10.07.2024р, посвідчена приватним нотаріусом Ярош О.М. Загальна вартість проданого сторонами майна в період шлюбу становить 81505 грн.
Твердження позивачки ОСОБА_2 за зустрічним позовом, що відповідач ОСОБА_1 вчинив правочини нібито за цінами нижче ринкових, не заслуговують увагу, оскільки вказані об`єкти відчужені ОСОБА_1 за письмовою нотаріальною згодою ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, і відповідно, в інтересах сім?ї, а тому презюмується, що він діяв з відома і за згодою іншого з подружжя та на умовах, які були узгоджені між собою подружжям.
До того ж, згідно до ст. 627 ЦК України,  відповідно до ст. 6 ЦК, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 , як співвласник вищезазначеного майна визнавала угоди з продажу спільного майна недійсними в судовому порядку, а отже погодилась з ними піж час їх укладення її чоловіком ОСОБА_1 . 
Згідно до ст.ст. 16,203,215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Відтак, згідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 
При цьому суд враховує, що заяви на відкликання та/або скасування вищевказаних нотаріальної довіреності від 19.12.2022р., посвідченої приватним нотаріусом Фроловою Р.В. та нотаріальної заяви від 10.07.2024р., посвідченої приватним нотаріусом Ярош О.М. - Березенчук І.В. не подавала, через що, приходить до висновку, що вищенаведені договори купівлі-продажу мотоциклу марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., /н НОМЕР_2 , нежитлового приміщення № НОМЕР_3 , розташованого за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, вул. Спортивна, ж\м Дружний, буд. 3/1, та автомобілю CHEVROLET SONIC 2017 р.в., д/н НОМЕР_1 - укладені в інтересах на той час сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за нотаріальною письмовою згодою останньої.
Відповідно до роз?яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, в Постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 10.09.2025 р. у справі № 176/2044/24 зроблений висновок про те, що оскільки в судовому засіданні не встановлено фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами до розірвання шлюбу, сторона при розпорядженні вказаними вище грошовими коштами діяла, зокрема, і від імені іншого з подружжя як його дружина, у повному обсязі використала їх як спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї, зокрема на потреби двох малолітніх дітей, здійснення ремонту в спільній квартирі, лікування, придбання майна, побутової техніки, автомобіля, підстави для стягнення частини цих коштів на користь позивача відсутні.
В Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 521/20001/20) колегією суддів був зроблений висновок, що, враховуючи, що спірні грошові кошти стороною були зняті з рахунку у період перебування у шлюбі, інша сторона не довела використання відповідачем спірних коштів в особистих цілях та його обов`язок компенсувати витрачені кошти.
В постанові від 17.11.2025 року (справа № 452/267/22 провадження № 61-6368 св 23), Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду було зазначено, що факт використання спільних коштів не в інтересах сім?ї - повинен бути доведеним відповідними доказами. Вказане підтверджується висновком Верховного Суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 686/29262/18. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК, за якими, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Встановивши, що грошові кошти, які знаходилися у банку на відповідному депозитному рахунку, відкритому на ім`я одного з подружжя, були зняті стороною у період перебування у шлюбі, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для їх поділу.
Так, до матеріалів справи представником відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2 була додана постанова Одеського апеляційного суду від 30.09.2025р., з якої вбачається, що з позовними вимогами про розірвання шлюбу до ОСОБА_1 . ОСОБА_2 звернулась до суду 14.01.2025 р., посилаючись на те, що сторони є один - одному чужі люди, у них немає бажання бути сім?єю, а шлюб існує виключно на папері, відтак, подальше спільне життя та збереження шлюбу, який носить лише формальний характер, є неможливим та суперечить інтересам обох сторін, збереження сім?ї та шлюбних відносин між сторонами є неможливим, а перебування у зареєстрованому шлюбі тільки погіршує людські відносини та призводить до конфліктів. 
Суд враховує, що продаж мотоциклу марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., /н НОМЕР_2 , нежитлового приміщення № НОМЕР_3 , розташованого за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, вул. Спортивна, ж\м Дружний, буд. 3/1, та автомобілю CHEVROLET SONIC 2017 р.в., д/н НОМЕР_1 - відбувався в період березень-серпень 2024 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а отже, за згодою кожного з подружжя. 
Судом врахована суперечливість в поясненнях ОСОБА_2 щодо припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами на початку 2022 р. під час її виїзду разом з дітьми за кордон, оскільки доказами у справі підтверджується перебування сторін у шлюбних відносинах - до звернення нею до суду про розірвання шлюбу в січні 2025р., а саме того, що її чоловік ОСОБА_1 багаторазово перетинів кордон для відвідування родини, що не заперечувалось сторонами, а також, видачею ОСОБА_2 своєму чоловікові 19.12.2022 року нотаріальної довіреності на розпорядження автомобілем «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., купівлю спільного майна -нежитлового приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , за договором купівлі-продажу 12.05.2023р., та 25.07.2023р. мотоциклу марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 , які ОСОБА_2 визначила об`єктами права спільної власності подружжя, які були придбані під час шлюбу, та поділ їх; підписанням ОСОБА_2 10.07.2024 року нотаріальної згоди на продаж нерухомого майна - комори. 
При цьому, жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 здійснив відчуження спільного майна чи використав його на свій розсуд проти волі дружини або не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, як стверджується у зустрічному позові - представниками позивачки ОСОБА_2 за зустрічним позовом не суду не надано. 
В той же час, згідно банківських виписок по картковим рахункам ОСОБА_1 , витребуваних за ухвалою суду від АТ «Універсал Банк» та АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що останнім здійснювались витрати з карткових рахунків за період 2024-2025 р.р. на оплату комунальних послуг в ЖБК «Вільямс», оплату продуктів, палива, ліків, харчування, дитячого садку, переказу на карткові рахунки інших осіб, зокрема, здійснення грошових переказів на картковий рахунок ОСОБА_2 .
Отже, суд вважає, оскільки позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих і беззаперечних доказів використання ОСОБА_1 коштів від продажу в період перебування сторін у шлюбі мотоциклу марки «НОNDА VТХ 1300». 2007 р.в., /н НОМЕР_2 , нежитлового приміщення № НОМЕР_3 , розташованого за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Лиманка, вул. Спортивна, ж\м Дружний, буд. 3/1 та автомобілю CHEVROLET SONIC 2017 р.в., д/н НОМЕР_1 , у своїх особистих цілях або не в інтересах сім?ї, із застосуванням норм СК України та, враховуючи наявність саме у ОСОБА_2 , як позивачки за зустрічним позовом тягаря доведення використання спірних коштів чоловіком ОСОБА_1 не в інтересах сім?ї, а на інші потреби, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх поділу та врахування вказаних грошових коштів при поділі майна подружжя. 
При цьому, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги в частині відступлення від засади рівності часток подружжя, через те, що відповідач за зустрічним позовом здійснив відчуження спільного майна, використав його на свій розсуд проти волі дружини і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби та визначення за ОСОБА_2 частки у спільному майні подружжя у розмірі 3/4, а ОСОБА_1 – 1/4, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 540604,58 грн., які складаються з компенсації вартості 3/4 частки автомобілю «CHEVROLET SONIC», 2017 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 247087,50 грн., компенсації вартості 3/4 частки мотоциклу марки «HONDA VTX 1300», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 211869 грн., компенсації вартості 3/4 частки нежитлового приміщення № 385 загальною площею 3,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 81648,08 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 406350,70 грн., які складаються з компенсації вартості 1/4 частки квартиру АДРЕСА_6 , у розмірі 376644,94 грн., компенсації вартості 1/4 частки нежитлове приміщення № 378, загальною площею 3,6 кв.м., що розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , у розмірі 29705,76 грн.; та зарахування зустрічних однорідних вимог остаточним стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю у розмірі 134253,88 грн. - не підлягають задоволенню з підстав, детально описаних вище, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Аналізуючи подані докази у їх сукупності щодо заявлених позовних вимог позивача (відповідача за зустрічним позовом) та відповідача (позивача за зустрічним позовом) щодо поділу одних і тих самих об`єктів нерухомого майна, але із запропонуванням різних способів поділу, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову в повному обсязі, та частковому задоволенню зустрічного позову в частині поділу квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , житловий масив «Дружний», с. Лиманка, Одеського району, Одеської області; визнавши за позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності в рівних частках, по 1/2 частині за кожним на вищезазначені об`єкти нерухомості. 
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно зі ст. 59 Конституції України - кожен має право на професійну правничу допомогу.
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону).
Відповідно до ст. 19 вказаного Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України, витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому Законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Вказані правові висновки містяться у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14- 55цс22).
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представниця позивача адвокат Чебаненко О.А. просила суд, у разі задоволення позову, стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у справі на правничу допомогу в розмірі 18750 грн.
На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу нею були подані докази понесених судових витрат : копія договору про надання правничої допомоги № 23-08/24 від 23.08.2024р. укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Чебаненко», з якого вбачається, що об?єднання бере на себе зобов?язання надати професійну правничу (правову) допомогу клієнту у рамках представництва інтересів клієнта у справі про поділ майна подружжя , а клієнт зобов`язаний оплатити винагороду (гонорар) у порядку та строки обумовлені Договором. Відповідно до Договору, вартість правової допомоги складає 18750 грн. На підтвердження сплати витрат на правничу допомогу до суду була надана платіжна інструкція від 24.01.2026 р. на суму 18750 грн., яка на думку суду є повністю співмірною з заявленою сумою первісного позову та об?єктивно і документально підтверджена.
Своїх заперечень щодо не співмірності витрат на правову допомогу та клопотання про зменшення цих витрат, представник відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) не заявляв.
Беручи до уваги задоволення первісного позову ОСОБА_1 , суд вважає, що з відповідача слід стягнути судові витрати по оплаті правничої допомоги у сумі 18750 гривень та судовий збір у сумі 1608,86 грн., як підтверджених документально.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,89,95,133,141,174,175,177,193,194,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 8,9,60,61,63-65,68-71,93,97 СК України, ст.ст. 3,6,13,183,203-209,215,228,316,317,319,325,328,346,355-358,369,379,627 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 51,52 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, суд, -

ВИРІШИВ :

1.Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задовольнити повністю ;
2.Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя – задовольнити частково ;
3.В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_6 ) та  ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_7 ) в рівних частках за кожним право власності на 1/2 частину : квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2402955951237) та нежитлового приміщення АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 2583157151100) ;
4.В задоволенні решти зустрічного позову ОСОБА_2 – відмовити ;
5.Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП : НОМЕР_7 ) на користь  ОСОБА_1  (РНОКПП : НОМЕР_6 ) судові витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 18750 грн. та судовий збір в сумі 1608,86 грн. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 02.06.2026 р.

Суддя Гандзій Д.М.