ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ 
"26" травня 2026 р. Справа№ 910/159/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 26.05.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 (повний текст складено 03.12.2024)
у справі №910/159/23 (суддя Котков О.В.)
за позовом Першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі
1. Київської міської державної адміністрації
2. Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до 1. Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району» міста Києва
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Оліс Оіл»
про визнання недійсною додаткової угоди та стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
03.01.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Першого заступника керівника Київської міської прокуратури (далі за текстом - прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (далі за текстом - позивач 1), Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі за текстом - позивач 2) до Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дніпровського району» міста Києва (далі за текстом - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Оліс Оіл» (далі за текстом - відповідач 2) про визнання недійсною додаткової угоди від 27.07.2020 №2 (далі за текстом - Додаткова угода №2) до договору про закупівлю дизельного палива від 11.06.2020 №30/20-т, укладеного між відповідачами 1 та 2 (далі за текстом - Договір), та стягнення з відповідача 2 на користь бюджету коштів на суму 134 058,77 грн, та стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь Київської міської прокуратури 5 437,95 грн судового збору. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що Додаткову угоду №2 укладено відповідачами 1 та 2 з порушенням вимог пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції від 11.06.2020 - дата укладення Договору, а тому така угода підлягає визнанню недійсною на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), оскільки Додатковою угодою №2 перевищено допустимий ліміт підвищення ціни за одиницю товару у понад 10% у зв`язку із чим сумарний відсоток збільшення ціни за літр дизельного палива від початкової ціни визначеної у Договорі склав 18,9%, а бензину А-95 (налив) 18,6%, внаслідок чого проведено оплату за бюджетні кошти вартості товару по ціні більшій, ніж перебачено тендерними документами та отримано меншу кількість товару, ніж заплановано покупцем. 
Враховуючи те, що спірна угода є недійсною, з відповідача 2 на підставі частини 1 статті 670 ЦК України підлягає стягненню, сплачена за недопоставлений товар сума у розмірі 134 058,77 грн (117 611,92 грн + 16 446,85 грн), що становить різницю між отриманою відповідачем 2 сумою за поставлений товар по завищеній ціні та сумою, що підлягала сплаті за вказаний обсяг дизпалива та бензину по ціні Договору, у редакції Додаткової угоди №1 від 30.06.2020. 
Підставою для звернення прокурора із даним позовом до суду стало те, що спірна угода укладена всупереч вимогам чинного законодавства та порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері суспільних відносин становить суспільний інтерес, що, у свою чергу, завдає шкоду інтересам держави та порушує принцип добросовісної конкуренції при проведенні публічних закупівель. 
У спірних правовідносинах закупівля товару була здійснена за кошти місцевого бюджету, а тому компетентними органами щодо захисту вказаних інтересів держави є позивачі 1 та 2, оскільки вони, як структурні підрозділи, можуть бути головними розпорядниками державних коштів, вирішувати питання бюджету та фінансів, а також здійснювати контроль за витрачанням бюджетних коштів підприємствами, що належать до сфери їх управління, тоді як вказані компетентні органи не вжили заходів належного реагування на такі порушення. 
Господарський суд міста Києва рішенням від 19.11.2024 у справі №910/159/23 позов задовольнив повністю; визнав недійсною Додаткову угоду від 28.07.2020 №2 до Договору про закупівлю дизельного палива від 11.06.2020 №30/20-т; стягнув з відповідача 2 на користь бюджету кошти у сумі 134 058,77 грн; стягнув з відповідача 2 на користь Київської міської прокуратури 5 368,00 грн. 
Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач 2 є органом, що уповноважений здійснювати функції контролю за діяльністю відповідача 1, а тому Київська міська державна адміністрація і Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є належними позивачами у даній справі, тоді як вказані компетентні органи не вжили заходів належного реагування на порушення. 
Укладення спірної угоди призвело до збільшення ціни за одиницю товару, більш ніж дозволено Законом України «Про публічні закупівлі» - більше 10% та зменшення обсягів поставки, що суперечить вимогам пункту 2 частини 5 статті 41 вказаного Закону та є підставою для визнання Додаткової угоди №2 недійсною на підставі частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 ЦК України. Враховуючи, що оспорювана Додаткова угода №2 є недійсною та не породжує правових наслідків, відповідач 2 безпідставно отримав грошові кошти у розмірі 134 058,77 грн, а тому зобов`язаний повернути їх на користь бюджету, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач 2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач 2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема, судом першої інстанції зроблено неправильні висновки щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів Київської міської державної адміністрації та Департаменту, оскільки контроль за коштами місцевого бюджету та їх ефективним використанням покладено на Департамент внутрішнього фінансового контролю та аудиту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2009 №1036 «Про вдосконалення порядку здійснення внутрішнього фінансового контролю підприємств, установ та організацій комунальної форми власності міста та районів міста Києва, а також державних підприємств, що перебувають у сфері управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 30.11.2010 №1024, від 20.01.2012 №77, який, у свою чергу, згідно пункту 1.1 Положення про Департамент внутрішнього фінансового контролю та аудиту від 18.05.2018 №817/4881 підзвітний та підконтрольний Київському міському голові та Київській міській раді. 
На виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.09.2009 №1036 відповідачем 2 на інтернет - порталі «Київаудит» розміщено інформацію про проходження перевірки спірної закупівлі, уповноваженим органом не встановлено ознак порушень законодавства у сфері спірної закупівлі, а тому порушень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не виявлено. Вказане також підтверджується листом Департаменту транспортної інфраструктури від 29.09.2022 №053-6826 та листом Департаменту внутрішнього фінансового контролю від 29.09.2022. 
Отже, саме Київська міська рада здійснює контроль за коштами місцевого бюджету та їх ефективним використанням. 
У той же час, Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно Положення про Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 02.03.2023 №6018/6059, у редакції, яка діяла на дату звернення прокурора до суду із даним позовом (далі за текстом - Положення), підзвітний та підконтрольний Київській міській раді. Згідно змісту вказаного Положення Департамент є самостійним структурним підрозділом, має код ЄДРПОУ та діє в межах наданих повноважень. 
Департамент ані за змістом статті 22 Бюджетного кодексу України, ані за змістом Положення не наділений повноваженнями звернення до суду до підпорядкованих комунальних підприємств. Здійснення представництва у суді інтересів територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради відповідним Департаментом здійснюється за погодженнями управління правового забезпечення секретаріату Київради, відповідного доручення щодо забезпечення участі в суді та видачі відповідної довіреності за підписом Київського міського голови згідно Порядку роботи з позовними заявами, рішеннями суду у справах, стороною у яких є Київська міська рада, Київський міський голова та заступник міського голови - секретар Київради», затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 17.11.2011 №255, який діяв на дату звернення прокурора до суду із даним позовом. 
Пунктом 3.1 Договору визначено, що фінансування у спірній закупівлі здійснювалось за рахунок коштів місцевого бюджету Київської міської ради, з урахуванням вимог Додатку 3 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 №24/24, яким затверджено розподіл видатків міста Києва на 2021 рік, та з урахуванням коду програмної класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів 1917442. 
За останньою редакцією Статуту позивача 2 виключено його підпорядкування Київській міській державній адміністрації. Департамент не здійснював фінансування з міського бюджету за спірним договором у зв`язку із чим, у даному випадку, порушено інтереси територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а не Департаменту або Київської міської військової адміністрації. 
Позивач 2 вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для справи та не надано належної оцінки доказам у даній справі. Позивач 2 вказує, що додаткова угода є окремим договором, Законом України «Про публічні закупівлі» не встановлено обмежень щодо кількості внесення змін до договору, які можна вносити до істотних умов договору. У даному випадку, інформація про зміну істотних умов договору підтверджена висновками ДП «Держзовнішінформ» від 19.06.2020, від 14.07.2020 та від 27.07.2020, довідкою ДП «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків» від 25.05.2023 №122/2. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя), Демидова А.М., Ходаківська І.П. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.01.2025 витребував з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/159/23; відклав розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 до надходження матеріалів даної справи.
Матеріали справи №910/159/23 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 30.01.2025. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 03.02.2025 залишив без руху апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23. 
Після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 14.02.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 01.04.2025 о 12 год. 30 хв. 
Прокурор згідно відзиву на апеляційну скаргу позивача 2 заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що позивач 2 є органом уповноваженим здійснювати функції контролю за використанням бюджетних коштів комунальним підприємством, а, отже, належним позивачем у спірних правовідносинах. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань засновником позивача 2 є Київська міська державна адміністрація та підпорядковується їй згідно Статуту. 
У свою чергу, Департамент відповідно до Положення забезпечує ефективне та цільове використання відповідних державних коштів; затверджує фінансові плани комунальних підприємств, організацій, що йому підпорядковані та здійснює контроль за виконанням їх показників. Згідно з Переліком підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Департаменту, розміщеним на офіційному порталі Київської міської ради, відповідач 1 належить до сфери управління Департаменту. 
Відповідно до розділу видатків міста Києва на 2020 рік (додаток 3 до рішення Київської міської ради від 22.12.2020 №14/14 «Про бюджет міста Києва на 2020 рік») Департамент визначено головним розпорядником за кодом програмної класифікації кредитування місцевих бюджетів №1917442, вказаний код вказано у пункті 3.1 Договору. 
Отже, прокурор відповідно до вимог законодавства правильно визначив Департамент, як орган до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах, і довів факт бездіяльності такого органу. 
Щодо незгоди позивача 2 з перевищенням ліміту підвищення ціни одиниці товару, то за спірною угодою збільшено ціну за літр дизельного палива до 18,48 грн, що складає 18,9% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі на 75 392,25649 літрів (зменшено обсяг закупленого дизпалива на 14 689,74351 літрів та збільшено ціну на бензин А-95 (налив) до 17,50 грн за літр, що складає 18,6% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі бензину до 12 651,42857 літрів на загальну суму 221 400,00 грн (зменшено обсяг закупленого бензину А-95 на 2 348,57143 літрів). При цьому ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору, що відповідає правовій позиції об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19, Касаційного господарського суду у складі Верховного суду, викладеній у постанові від 04.08.2021 у справі 912/994/20 тощо. 
01.04.2025 позивачем 2 заявлено клопотання про зупинення провадження у справі №910/159/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24. 
01.04.2025 Північний апеляційний господарський суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання позивача 2 про зупинення провадження у справі, оскільки Велика Палата Верховного Суду не постановила ухвалу про прийняття справи №920/19/24 до розгляду. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 01.04.2024 відклав розгляд справи №910/159/23 на 15.04.2025 на 13 год.00 хв. 
11.04.2025 відповідачем 2 подані письмові пояснення у справі №910/159/23. 
15.04.2025 позивачем 2 подані додаткові пояснення у справі №910/159/23. 
Північний апеляційний господарський суд протокольною ухвалою від 15.04.2025 залишив без розгляду додаткові пояснення на підставі частини 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), як такі, що подані поза межами строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі від 14.02.2025 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/159/23. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.04.2024 продовжив строк розгляду справи та відклав розгляд справи №910/159/23 на 06.05.2025 на 13 год. 45 хв. 
01.05.2025 позивач 2 повторно заявив клопотання про зупинення провадження у справі №910/159/23 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24. 
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.05.2025 клопотання позивача 2 про зупинення провадження у справі передано на розгляд колегії суддів у складі: Владимиренко С.В. (головуючий суддя), Демидова А.М., Ходаківська І.П. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 06.05.2025 зупинив провадження за апеляційною скаргою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 до закінчення касаційного перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24; зобов`язав учасників справи повідомити Північний апеляційний господарський суд про результати розгляду справи №920/19/24 Великою Палатою Верховного Суду.
Київська міська прокуратура заявила клопотання про поновлення провадження у справі №910/159/23.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 20.04.2026, після виходу головуючого судді Владимиренко С.В. з відпустки, клопотання Заступника начальника відділу Київської міської прокуратури про поновлення провадження у справі №910/159/23 задовольнив; поновив провадження за апеляційною скаргою Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23; розгляд апеляційної скарги призначив на 05.05.2026 о 12 год. 00 хв. 
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 05.05.2026 відклав розгляд справи №910/159/23 на 26.05.2026 на 13 год. 00 хв. 
25.05.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача 2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/159/23 до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Мотивуючи клопотання про зупинення позивач 2 посилається на наявну об`єктивну неможливість розгляду даної справи до прийняття Конституційним Судом України рішення у справі №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо легітимності зміни істотних умов договору закупівлі, що регулюється саме пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Вказана норма є підставою заявленого прокурором позову і вирішення Конституційним Судом України питання щодо конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» впливає на вирішення спору у даній справі. 
У судовому засіданні 26.05.2026 представник прокуратури заперечив проти задоволення клопотання позивача 2 про зупинення провадження у справі. 
Колегія суддів за результатами розгляду клопотання 2 про зупинення провадження дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання, з огляду на таке. 
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі через неможливість її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, суд повинен належним чином проаналізувати імовірні наслідки ухвалення Конституційним Судом України рішення за результатом розгляду справи, їх взаємозв`язок зі спірними правовідносинами, що є предметом розгляду у цій справі, підставами позову.
Статтею 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, у випадку ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційним пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», наведена норм втратить чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У такому випадку рішення Конституційного Суду України у справі №3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Газ Ресурс» щодо легітимності зміни істотних умов договору закупівлі, що регулюється саме пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не впливає на об`єктивну неможливість розгляду даної справи. 
Таким чином, клопотання про зупинення провадження не містить доказів неможливості розгляду цієї справи до вирішення вказаної заявником справи, та всупереч вимогам пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у справі як у частині об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за вказаною конституційною скаргою, так і стосовно того, що зібрані у справі, що розглядається, докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Разом з цим, встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, відповідно до частини 3 статті 320 ГПК України є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами. Такої ж думки дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 20.05.2026 у справі № 910/4865/24, яка є подібною із даною справою. 
Позивачі 1, 2, відповідачі 1 та 2 своїх представників в судове засідання, призначене на 26.05.2026, не направили, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі №910/159/23 до їх електронних кабінетів. 
Відповідно до частини 12 статті 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
У судовому засіданні 26.05.2026 представник прокурора заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача 2, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/156/23 залишити без змін. 
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідачем 1 проведено відкриті торги щодо закупівлі товару за кодом класифікації ДК 021:2015:09130000-9: Нафта і дистиляти (дизельне паливо; бензин А-92), очікувана вартість предмета закупівлі: 3 050 000,00 грн.
Оголошення № UA-2020-04-15-004029-а про проведення відкритих торгів було опубліковано на офіційному веб-порталі «Prozorro» (а.с. 15-16, т.1). Згідно вказаного оголошення розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі складає 3 050 000,00 грн. Джерело фінансування закупівлі - місцевий бюджет м. Києва - 3 050 000,00 грн. 
За результатами проведених відкритих торгів переможцем процедури закупівлі визначено відповідача 2 з найбільш економічно вигідною тендерною пропозицією.
11.06.2020 між відповідачем 1, як покупцем, та відповідачем 2, як постачальником, укладено Договір, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується протягом 2020 року поставити покупцю товар, а покупець - прийняти і оплатити такий товар (а.с. 17-23, т.1). 
У пункті 1.2 Договору визначено найменування товару: Нафта і дистиляти. Код ДК 021:2015 - 09130000-9 (дизельне паливо, бензин А-92), а саме: дизельне паливо (налив) у кількості 100 000 літрів, за ціною за 1 літр 15,54 грн, загальною вартістю 1 554 000,00 грн; бензин А-92 (налив) у кількості 15 000 літрів, за ціною за 1 літр 14,76 грн, загальною вартістю 221 400,00 грн; дизельне паливо (талони) у кількості 10 000 літрів, за ціною за 1 літр 23,04 грн, загальною вартістю 230 400,00 грн. Загальна вартість товару 2 005 800,00 грн.
Відповідно до пункту 3.1 Договору ціна Договору становить 2 005 800,00 грн, у т.ч. ПДВ - 334 300,00 грн з виплатою за кошти бюджету, загальний фонд (КПКВ 1917442). 
Пунктами 3.6, 3.7 Договору у разі коливання ціни Товару в бік зростання, якщо ціна перевищуватиме 3% визначеної в Договорі, ціна за одиницю Товару може бути збільшеною з урахуванням вимог Закону України «Про публічні закупівлі». При зміні ціни на Товар в сторону збільшення (не більше як на 10 (десять) відсотків, постачальник зобов`язаний вчасно в письмовій формі інформувати про це покупця за 5 (п`ять) днів. У якості обґрунтування зімни ціни Товару постачальник підтверджує рівень цін, що встановились на ринку нафтопродуктів у м. Києві шляхом надання відповідних підтверджуючих документів щодо моніторингу коливання цін, які видаються уповноваженими на це органами. 
Згідно з пунктом 10.1 Договору цей Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2020, якщо не буде припинений достроково, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, які виникли під час дії цього Договору.
Пунктом 11.3 Договору визначено, що умови Договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції тендерної документації або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови Договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі.
30.06.2020 відповідачами 1 та 2 укладено Додаткову угоду № 1, якою збільшено ціну за літр дизельного палива до 16,92 грн за літр та зменшено обсяг закупівлі до 87144,3156 літрів, збільшено ціну на бензин А-92 (налив) до 16,20 грн за літр та зменшено обсяг закупівлі бензину до 13666,6666 літрів на загальну суму 221 400,00 грн (а.с. 24, т.1).
Листом № 28-7/3 від 28.07.2020 (а.с. 85, т.1) відповідач 2 повідомив відповідача 1 про те, що у зв`язку зі значним коливанням цін на ринку нафтопродуктів України, що підтверджується довідкою ДП «Держзовнішінформ» від 27.07.2020 №122/30 (а.с. 84, т.1), постачальник просить внести зміни в договір № 30/20-т від 11.06.2020 та погодити наступні ціни за одиницю товару з ПДВ і встановити їх на рівні: дизельне паливо (налив) - 18,48 грн за 1 літр палива; бензин марки А-92 (налив) - 17,50 грн за 1 літр палива.
28.07.2020 відповідачі 1 та 2 уклали спірну угоду, якою збільшено ціну за літр дизельного палива до 18,48 грн, що складає 18,9% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі до 75 392,25649 літрів (зменшено обсяг закупленого дизпалива на 14 689,74351 літрів), збільшено ціну на бензин А-92 (налив) до 17,50 грн за літр, що складає 18,6% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі бензину до 12 651,42857 літрів на загальну суму 221 400,00 грн. (зменшено обсяг закупленого бензину А-92 на 2348,57143 літрів) (а.с. 25, т.1).
Як стверджує прокурор у позові, відповідачем 1 за дизпаливо та бензин переплачено бюджетних коштів на суму 134 058,77 грн (117 611,92 грн - за дизпаливо та 16 446,85 грн - за бензин) по відношенню до Договору, що і стало підставою для звернення прокурора до суду із позовом про визнання недійсною Додаткової угоди від 28.07.2020 № 2, оскільки остання укладена всупереч Закону України «Про публічні закупівлі», та про стягнення з відповідача 2 грошових коштів в розмірі 134 058,77 грн на підставі частини 1 статті 670 ЦК України, що становить різницю між сумою отриманою відповідачем 2 та сумою коштів за поставлений товар по завищеній ціні та сумою, що підлягала сплаті за вказаний обсяг товару за ціною Договору у редакції Додаткової угоди №1 від 30.06.2020. 
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частини 3 та 5 статті 53 ГПК України встановлюють, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзаців 1 та 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. 
У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. 
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії (абзаци 1-4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21).
Встановлена Законом України «Про прокуратуру» умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 15.01.2020 у справі №698/119/18, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 12.03.2025 у справі №924/524/24 зазначив, що у категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII. 
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2020 у справі №923/449/18, від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 25.06.2024 у справі №918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту». Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц). 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 108 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 виснувала: «прокурор у цій справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та цілком правильно визначив Управління освіти Конотопської міської ради позивачем за пред`явленим ним до суду позовом, оскільки останнє є розпорядником бюджетних коштів та стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права й нести обов`язки та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно із законодавством України. Такий висновок цілком узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 927/188/22, від 28 серпня 2024 року у справі № 918/694/23». 
Таким чином, позивачем за подібних правовідносин має виступати розпорядник бюджетних коштів, за рахунок яких закуповуються товари та послуги за результатами процедури закупівлі. 
Отже, для визначення належного позивача чи відповідача у справі, спір в якій виник у зв`язку з діяльністю державного чи комунального підприємства, установи, організації (далі - організації), необхідно перш за все вирішити питання про те, чи має така організація достатній рівень самостійності. При цьому сам факт того, що мажоритарним чи єдиним засновником організації є певний суб`єкт, входження його до вищого органу організації не є достатнім для висновку про відсутність такого рівня самостійності.
Надання організації фінансування для здійснення державних закупівель само по собі не свідчить про відсутність достатнього рівня самостійності організації. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №910/10442/22 за подібних правовідносин. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно оголошення № UA-2020-04-15-004029-а про проведення відкритих торгів розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі складає 3 050 000,00 грн. Джерело фінансування закупівлі - місцевий бюджет м. Києва - 3 050 000,00 грн. 
Пунктом 3.1 Договору погоджено, що ціна Договору становить 2 005 800,00 грн, у т.ч. ПДВ - 334 300,00 грн з виплатою за кошти бюджету, загальний фонд (КПКВ 1917442). 
Рішенням Київської міської ради від 12.12.2019 №456/8029 «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» визначено видатки бюджету міста Києва на 2020 рік у сумі 58 761 585 300 гривень, у тому числі, видатки загального фонду бюджету міста Києва - 53 602 658 300 гривень та видатки спеціального фонду бюджету міста Києва - 20 500 398 270 гривень. 
Згідно з пунктом 2 рішення Київської міської ради від 12.12.2019 №456/8029 «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» затвердити бюджетні призначення головним розпорядникам коштів бюджету міста Києва на 2020 рік, у розрізі відповідальних виконавців за бюджетними програмами згідно з додатками 3, 4 до цього рішення. 
У додатку 3 до рішення Київської міської ради від 12.12.2019 №456/8029 «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» визначено код програмної класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів - 1917442 для утримання та розвиток інших суб`єктів транспортної інфраструктури. У вказаному Додатку Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) визначено головним розпорядником коштів місцевого бюджету. 
Відповідно до частини 1 статті 22 БК України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників (пункт 3 частини 2 статті 22 БК України). 
Згідно із пунктом 3 частини 5 статті 22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань.  
Таким чином, рішенням Київської міської ради від 12.12.2019 №456/8029 «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» делеговано позивачу 2 повноваження з розпорядження коштами місцевого бюджету, за рахунок яких закуповувався товар за результатами процедури закупівлі у спірних правовідносинах, прокурор правомірно визначив Департамент позивачем. 
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 110, 111 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 звернула увагу на те, що: «відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.03.2024 у справі №904/192/22). Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.». 
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 №922-VIII, у редакції, чинній станом на час укладення Договору про закупівлю та оспорюваної додаткової угоди до нього (далі за текстом Закон №922-VIII).
Відповідно до частини 4 статті 3 Закону №922-VIII відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 цього Закону №922-VIII договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону №922-VIII договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Частиною 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною 1 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною 4 статті 41 Закону № 922-VIII визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 зробила висновок про застосування норм пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, який полягає у наступному. 
Ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі. 
24.01.2024 Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у справі №922/2321/22, в якій вирішувалось питання про те, чи дозволяють норми пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII (у редакції Закону № 114-ІХ від 19.09.2019) збільшувати ціну товару більш ніж на 10% від початково встановленої ціни в договорі про закупівлю.
Подібні за змістом правові висновки викладено Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 11.04.2024 у справі №922/433/22, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, від 06.02.2025 у справі №910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23. 
Філологічне тлумачення пункту 2 частини 2 статті 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю. Згідно з положеннями пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов: 
- збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
До того ж застосована законодавцем при формулюванні цієї норми конструкція «не частіше ніж один раз на 90 днів» фактично надає можливість вносити зміни до ціни товару неодноразово, але лише в межах дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 %.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24, до якої провадження у даній справі зупинялось, зробила висновок про застосування пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, з яких вбачається, що норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини 5 статті 41 Закону №922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону № 922-VIII.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
Наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду спростовують доводи апелянта про те, що спірна додаткова угода є окремим договором, а Законом № 922-VIII не встановлено обмежень щодо кількості внесення змін до договору, які можна вносити до істотних умов договору.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадах.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі № 910/17520/21 зазначив, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо.
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом №922-VIII не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим. Такої ж думки дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.02.2025 у справі №916/747/24.
Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).
Судом встановлено, відповідач 2 листом № 28-7/3 від 28.07.2020 (а.с. 85, т.1) повідомив відповідача 1 про те, що у зв`язку зі значним коливанням цін на ринку нафтопродуктів України, що підтверджується довідкою ДП «Держзовнішінформ» від 27.07.2020 №122/30 (а.с. 84, т.1), постачальник просить внести зміни в договір №30/20-т від 11.06.2020 та погодити наступні ціни за одиницю товару з ПДВ і встановити їх на рівні: дизельне паливо (налив) - 18,48 грн за 1 літр палива; бензин марки А-92 (налив) - 17,50 грн за 1 літр палива.
На запит відповідача 2 №1-23/07/20-1 ДЗІ від 23.07.2020 ДП «Держзовнішінформ» листом від 27.07.2020 №122/30 (а.с. 84, т.1) надав наступну інформацію. Виходячи з наявної інформації щодо рівня цін на нафтопродукти за пропозиціями на постачання у дрібному опті на ринку м. Києва та Київської області, розрахунковий рівень цін на нафтопродукти у дрібному опті на ринку м. Києва та Київської області, з урахуванням ПДВ, на умовах відтермінування платежу 90 (дев`яносто) банківських днів та доставки бензовозами об`ємом 5 000 л на відстань 30 км, станом на 22.07.2020 міг складати: дизельне паливо - 18,08-19,45 грн/л; бензин А-92 - 19,33-20,36 грн /л. 
Довідка носить виключно інформаційний характер і не враховує особливостей контракту, що також зазначено у листі ДП «Держзовнішінформ» листом від 25.05.2023 №122/2, в якому зазначено ймовірний рівень цін на пальне (а.с. 192, т. 2). 
28.07.2020 відповідачі 1 та 2, враховуючи довідку ДП «Держзовнішінформ» від 27.07.2020 №122/30, уклали спірну угоду, якою збільшили ціну за літр дизельного палива до 18,48 грн, що складає 18,9% від початкової ціни та зменшили обсяг закупівлі до 75 392,25649 літрів (зменшили обсяг закупленого дизпалива на 14 689,74351 літрів), збільшили ціну на бензин А-92 (налив) до 17,50 грн за літр, що складає 18,6% від початкової ціни та зменшили обсяг закупівлі бензину до 12 651,42857 літрів на загальну суму 221 400,00 грн (зменшили обсяг закупленого бензину А-92 на 2348,57143 літрів). 
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що довідка ДП «Держзовнішінформ» від 27.07.2020 №122/30 носить інформаційний характер і не містить підтвердження рівня цін, що встановились на ринку нафтопродуктів в місті Києві, та коливання цін на паливо, та доказів реального відсотку здорожчання такого товару станом на дату укладення спірної додаткової угоди. 
Таким чином, спірна додаткова угода, якою збільшено ціну за літр дизельного палива до 18,48 грн, що складає 18,9% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі до 75 392,25649 літрів (зменшено обсяг закупленого дизпалива на 14 689,74351 літрів), збільшено ціну на бензин А-92 (налив) до 17,50 грн за літр, що складає 18,6% від початкової ціни та зменшено обсяг закупівлі бензину до 12 651,42857 літрів на загальну суму 221 400,00 грн. (зменшено обсяг закупленого бензину А-92 на 2348,57143 літрів) підлягає визнанню недійсною на підставі статей 203, 215 ЦК України, оскільки укладена всупереч пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, так як ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. 
Довідка ДП «Держзовнішінформ» від 27.07.2020 №122/30, подана в обґрунтування необхідності укладення спірної додаткової угоди не свідчить про її укладення з дотриманням пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII, за яким істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. 
Крім того, пунктом 3.7 Договору сторони погодили, що при зміні ціни на Товар в сторону збільшення (не більш як на 10 (десять) відсотків), Постачальник зобов`язаний завчасно в письмовій формі інформувати про те Покупця за 5 (п`ять) днів, що відповідає положенню пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII. 
Як стверджує прокурор у позові, відповідачем 1 за дизпаливо та бензин переплачено бюджетних коштів на суму 134 058,77 грн (117 611,92 грн - за дизпаливо та 16 446,85 грн - за бензин) по відношенню до Договору у редакції Додаткової угоди №1 від 30.06.2020. 
Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Згідно з статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 669 ЦК України визначено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до частини 1 статті 670 ЦК України у випадку, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 постанови від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 зазначила, що грошові кошти (різниця між ціною за одиницю товару передбачена договором і додатковою угодою) є такими, що були безпідставно одержані відповідачем, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України.
За приписами частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що різниця сплаченої суми за отриманий товар у розмірі 134 058,77 грн (117 611,92 грн + 16 446,85 грн) підлягає поверненню, оскільки сума за обсяг поставленого за спірною додатковою угодою дизпалива 75392,25649 літрів у перерахунку за ціною 16,92 грн за літр складає 1 275 636,98 грн, переплачена різниця між отриманою відповідачем 2 за вказаний об`єм сумою - 1 393 248,90 грн та сумою, яка підлягала сплаті - 1 275 636,98 грн, що становить 117 611,92 грн. Сума за обсяг поставленого за спірною додатковою угодою бензину 12651,42857 літрів у перерахунку за ціною 16,20 грн за літр складає 204 953,14 грн, переплачена різниця між отриманою відповідачем 2 за вказаний об`єм сумою - 221 400,00 грн та сумою, яка підлягала сплаті - 204 953,14 грн, що становить 16 446,85 грн.
Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).
Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).
Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянтам із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача 2 задоволенню не підлягає.
Згідно статті 129 ГПК України судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) покладаються на позивача 2. 
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2024 у справі №910/159/23 залишити без змін. 
3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 
4. Матеріали справи №910/159/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 01.06.2026. 

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова