ПОСТАНОВА 
Іменем України

11 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 385/1089/25
провадження № 22-ц/4809/1052/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Топчієнко Вікторією В`ячеславівною, на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2026 року у складі головуючого судді Венгрина М.В.

УСТАНОВИВ:
Короткий позовних вимог, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції.
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , самостійно виховує та утримує свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без участі матері дитини.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та відповідачка є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
31 липня 2017 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який розірвано 14 грудня 2020 року рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області. 
З жовтня 2020 року по час звернення з цим позовом, позивач самостійно виховує та матеріально утримує свого сина ОСОБА_4 . 
Те, що ОСОБА_1 як батько тривалий час самостійно виховує та утримує малолітнього сина, було встановлено судами різних інстанцій, а саме, у мотивувальних частинах рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року у справі №385/649/24, постанови Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року у справі №385/649/24, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі №385/649/24.
Крім того, зазначає, що факт самостійного утримання батьком ОСОБА_1 малолітнього сина підтверджується рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2024 року у справі № 385/1251/24 про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , 2016 року народження.
Згідно висновку комісії з захисту прав дитини виконавчого комітету Заваллівської селищної ради встановлено, що фактично батько ОСОБА_1 займається вихованням та утриманням сина, а мати дитини фактично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, і взагалі не відомо де вона проживає чи перебуває.
Вказує, що вранці 13 червня 2025 року позивача ОСОБА_1 було зупинено на блокпості співробітниками поліції та ІНФОРМАЦІЯ_3 при в`їзді до м. Києва, після чого в супроводі цих співробітників було доставлено до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 , для проходження ВЛК та для відправки на військову службу. Сам позивач ОСОБА_1 , а також його представник - адвокат Топчієнко В.В. (яку до нього не допускали), надавали співробітникам ІНФОРМАЦІЯ_3 копії усіх підтверджуючих документів про те, що ОСОБА_1 являється єдиним утриманцем малолітнього сина, 2016 року народження, та на даний час у Гайворонському районному суді Кіровоградської області вирішується його позов про позбавлення батьківських прав матері дитини.
При цьому, і позивач ОСОБА_1 , і його представник, постійно звертали увагу цих співробітників ТЦК та СП на тому, що рішеннями попередніх судів у справі № 385/649/24 провадження № 2/385/305/24): судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій було визнано факт ухилення матері дитини від виконання своїх батьківських обов`язків, та те, шо матір дитини неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, фактично самоусунулась від їх виконання, переклавши тягар виховання, забезпечення, догляду та створення умов для їх розвитку, навчання та відпочинку на позивача - батька дитини. Вказує, що за зазначених обставин, до вирішення питання про позбавлення матері батьківських прав, позивач ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки має право на відстрочку або через самостійне утримання малолітнього сина, або через позбавлення матері батьківських прав, про що на теперішній час розглядається справа №385/648/25 в Гайворонському районному суді Кіровоградської області.
Проте, незважаючи на надані позивачем та його адвокатом документи, співробітники ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовились у прийняті заяви на відстрочку, усно мотивуючи це тим, що вони ніяку заяву про відстрочку та документи від нього офіційно приймати не будуть. І в подальшому, незважаючи на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_4 13 червня 2025 року позивачу ОСОБА_1 було вручено повістку на відправку, якою його зобов`язано з`явитися а адресою АДРЕСА_1 на понеділок 23 червня 2025 року на 09 годину 00 хвилин, та вручено повідомлення про те, що він 23 червня 2025 року призивається ІНФОРМАЦІЯ_5 .
17 червня 2025 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 було направлено заяву про надання ОСОБА_1 відстрочки, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка самостійно виховує та матеріально утримує свого малолітнього сина. Проте на день подачі цієї заяви жодного рішення із цього РТЦК та СП надано не було.
Таким чином, виникла необхідність встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 його малолітнього сина, оскільки це має для нього юридичне значення, а саме для одержання відстрочки від призову під час мобілізації лише на підставі рішення суду.
Позивач зазначає, що дитина до досягнення повноліття не може бути позбавлена єдиного піклувальника, а тому наявні всі підстави для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки в разі неотримання судового рішення про встановлення такого факту, він буде змушений залишити дитину без батьківського піклування, оскільки мати дитини жодним чином не приймає участі у житті сина.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Заваллівської селищної ради Прач Л.В. подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що докази наявності спору між сторонами щодо виховання та здійснення догляду за сином ОСОБА_4 , 2016 року народження - відсутні, тому надання висновку відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України є неможливим (а.с.134 том 1).

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2026 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітнього сина.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керувався тим, що зазначені ОСОБА_1 в позові обставини, не підтверджують факт самостійного одноосібного виховання ним спільної з відповідачкою дитини. Суд вказав, що проживання матері окремо від дитини не впливає на обсяг її прав і не звільняє її від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання позивачем сина, оскільки однозначно та достовірно не підтверджують вказаний факт в тому числі за відсутності відомостей про працевлаштування останнього та отримання ним стабільного регулярного доходу. 
Місцевий суд зазначив, що пояснення щодо офіційного (неофіційного) працевлаштування позивача, що надані в судовому засіданні є суперечливими та стороною позивача, на пропозицію суду, було вказано про небажання надати докази щодо доходів позивача.
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції вважав, що позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що в питанні виховання чи утримання дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації своїх прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Топчієнко Вікторія В`ячеславівна, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2026 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.
Представник звертає увагу, що всі мотиви суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не спростовують доводів позивача про те, що тільки він, як батько, з жовтня 2020 року і по сьогоднішній день (більше 5 років), постійно фактично самостійно виховував та утримував свого малолітнього сина, без участі відповідачки (матері дитини), місце перебування чи проживання якої невідоме. Про доведення цих фактів свідчили всі дослідженні судом докази, які були подані позивачем, під час подачі позовної заяви до суду, як цього вимагає закон.
Вказала, що під час розгляду цієї справи судом не було отримано доказів, які б спростовували чи заперечували факт самостійного виховання та утримання позивачем свого малолітнього сина. Також цей факт ніколи не заперечували ні сама відповідач (якій достовірно відомо про наявність інших спорів про позбавлення її батьківських прав), ні треті особи, які брали участь у цій справі. 
Представник вважає необґрунтованим висновок суду про те, що «... пояснення щодо офіційного (неофіційного) працевлаштування позивача, надані в судовому засіданні є суперечливими...». Вказує, що судом у оскаржуваному рішенні безпідставно не були враховані докази того, що тільки позивач фактично утримує малолітнього сина. Зокрема, про це повідомляли у своїх поясненнях сам позивач та його представник, які зазначали про те, що позивач самостійно заробляє кошти, працюючи таксистом через застосунок «Уклон». Саме цей застосунок «Уклон» дозволяє працювати таксистом будь-якій особі, без офіційного працевлаштування, але яка зареєструвалася у цьому застосунку і виконує всі правила і умови для зареєстрованих водіїв-таксистів. А тому, жодних довідок про дохід позивача, він надати не може, оскільки у застосунку такої функції не має. Про те, що позивач постійно працює таксистом у м. Києві, і сам для себе вирішує коли і скільки часу йому працювати, також повідомляли у своїх показаннях допитані в суді свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також ці свідки, чітко повідомляли суду про те, що лише позивач за свої власні кошти, впродовж останніх років, постійно купує дитині одяг, іграшки, оплачує навчання, гуртки, харчування, лікування, різні свята та відпочинки. Відповідачка матеріально не утримує і жодним чином не допомагає матеріально утримувати свого сина. Вказані пояснення позивача і його представника, та показання двох свідків, в ході всього судового розгляду ніким не заперечувалися (ні відповідачем, ні третіми особами), а тому не спростовані, і мали бути обов`язково враховані судом під час винесення оскаржуваного рішення.
Крім того, зазначила, що суд безпідставно не взяв до уваги розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, з якого вбачається заборгованість відповідачки за період з 28 серпня 2024 року по 19 червня 2025 року.
Представник зауважила, що судом першої інстанції не було спростовано висновки судів першої та апеляційної інстанцій. Так, у мотивувальних частинах рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року у справі № 385/649/24 (провадження № 2/385/305/24); постанови Кропивницького апеляційного суду від 06 листопада 2024 року справі № 385/649/24 (провадження № 22-ц/4809/1543/24); постанови Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 385/649/24 (провадження № 61-16432св24), всі суди зробили висновки про те, що «... зазначені факти можна розцінювати як ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків громадянкою ОСОБА_7 ». Також, судами було становлено те, що: «... на підставі наданих позивачем та досліджених доказів, пояснень свідків в їх сукупності, відповідачка неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, фактично самоусунулась від їх виконання, переклавши тягар виховання, забезпечення, догляду та створення умов для їх розвитку, навчання та відпочинку на позивача - батька дитини.
Представник акцентує увагу, що через небажання судів, впродовж двох років, виносити рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітнього сина, і навіть небажання встановлювати факт самостійного виховання малолітнього сина саме позивачем, не відповідає інтересам дитини, і призвело до порушення прав малолітнього сина ОСОБА_8 , який через відсутність рішень судів, на підставі яких батько (позивач) мав право оформити відстрочку від мобілізації, залишився без опіки батька.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно вимог ч. 3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі.

Участь учасників справи в суді апеляційної інстанції.
Від третіх осіб у справі - Органу опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області та ІНФОРМАЦІЯ_6 через систему Електронний суд до Кропивницького апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи без участі представників третіх осіб (а.с.58-59, 60-61 том 2).
Судова кореспонденція, яка була направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідачки ОСОБА_2 повернулась до суду неврученою із поштовою відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.55-56 том 2).
Пунктом 3 частини 8 статті 128 ЦПК України визначено, що день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду є днем вручення судової повістки.
Відтак, з урахуванням зазначеного вище, відповідачка ОСОБА_2 вважається такою, що повідомлена належним чином про дату, час та розгляд справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представників - адвокатів Топчієнко В.В. та Кириленка Р.О., які брали участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 14 січня 2016 року виконавчим комітетом Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьком зазначений - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_7 (а.с.20 том 1).
31 липня 2017 року виконавчим комітетом Заваллівської селищної ради Гайворонського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 (а.с.19 том 1).
Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2020 року по справі №385/1448/20, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.21 том 1).
Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23 вересня 2024 року по справі №385/1251/24, з ОСОБА_7 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 22-23 том 1).
03 січня 2025 року Гайворонським районним судом Кіровоградської області видано виконавчий лист у справі №385/1251/24.

10 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до Гайворонського ВДВС заяву про примусове виконання рішення суду від 23 вересня 2024 року по справі №385/1251/24 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів (а.с. 24 том 1).
Згідно довідки № 273 від 19 червня 2025 року, виданої начальником Гайворонського відділу ДВС, за період з 28 серпня 2024 року по 19 червня 2025 року відповідно до виконавчого листа № 385/1251/24, що виданий Гайворонським районним судом 03 січня 2025 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_1 не отримував аліменти (а.с. 26 том 1).
Відповідно до розрахунку, виданого державним виконавцем І. Павук, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку), заборгованість по аліментах станом на 01 червня 2025 року становить 27 282 грн (а.с. 27 том 1).
Згідно довідки № 329 від 17 квітня 2024 року, виданої директором Щасливського ліцею Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 був зарахований до садочку Пролісківської філії ліцею 07 грудня 2020 року по 2022 рік, на даний час садочок не відвідує (а.с. 28 том 1).
Відповідно до відповіді на адвокатський запит №554 від 26 квітня 2024 року, що надана завідувачем Пролісківської філії Щасливського ліцею Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 був зарахований до ОНЗ Щасливського НВК з 07 грудня 2020 року вихованцем середньої Б групи. Останній день, коли дитина відвідувала дитячий заклад - 18 лютого 2022 року. Заяву про влаштування дитини було прийнято від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Відносно питань щодо виховання, зокрема, хто приводив та забирав з батьків, зазначено, що таку інформацію надати неможливо, оскільки така документація не ведеться (а.с. 33 том 1).
З характеристики учня 1-В класу початкової школи № 334 Дарницького району м. Києва ОСОБА_3 від 12 травня 2023 року, останній навчається в першому класі, сумлінно ставиться до виконання доручень, заняття в школі відвідує систематично, бере участь в повсякденному житті класу, виховується в неповній сім`ї, батьки розлучені, хлопчик проживає з батьком. Батько ОСОБА_1 займається вихованням дитини, підтримує постійний зв`язок з учителем, бере активну участь в житті класу, регулярно цікавиться життям дитини, привозить дитину до школи вчасно, залишив свої контактні дані для зв`язку на випадок надзвичайних ситуацій. Мати хлопчика з сім`єю не проживає, з класним керівником зв`язок не підтримує (а.с. 31 том 1).
Згідно характеристики учня 2-В класу початкової школи № 334 Дарницького району м. Києва ОСОБА_3 від 17 квітня 2024 року, останній навчається на очній формі навчання, бере участь в освітньому процесі з використанням технологій дистанційного навчання. Батько займається вихованням дитини, підтримує постійний зв`язок з класним керівником, бере активну участь у житті класу, регулярно цікавиться успіхами дитини. Приводить дитину до школи вчасно. Хлопчик має всі необхідні речі для навчання. Завжди охайно одягнений та має кошти на харчування. Батько залишив свої контактні дані для зв`язку на випадок надзвичайних ситуацій. Мати хлопчика, протягом навчання ОСОБА_3 у 1 і 2 класі (2022-2023, 2023-2024 н.р.) дні спілкування з батьками та батьківській збори не відвідувала, до класного керівника та адміністрації закладу освіти з питань освітнього процесу жодного разу не зверталася (а. с. 29 том 1).
Відповідно до довідки, виданої директором Початкової школи № 334 Дарницького району м. Києва № 02-02/54 від 28 квітня 2025 року, ОСОБА_3 навчається в 2-А класі початкової школи № 334 (а.с. 30 том 1).
Згідно відповіді № 33 від 23 квітня 2024 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва» на запит адвоката, убачається, що дитина ОСОБА_3 , 2016 року народження, перебуває під наглядом лікаря-педіатра в КНП «ЦПМСД № 2 Дніпровського району м. Києва» Трохимчук М. П. (згідно укладеної 18.04.2024 декларації), декларація укладена на номер телефону тітки (як контактна особа). До укладення декларації звернення в амбулаторію були в присутності тітки або батька з лютого 2023 року (а.с. 32 том 1).
Відповідно до характеристики учня 2-А класу початкової школи № 334 Дарницького району м. Києва ОСОБА_3 від 30 квітня 2025 року, останній навчається в другому класі на очній формі навчання. Виховується в неповній сім`ї. Батьки розлучені. Проживає з батьком. Батько займається вихованням дитини, підтримує постійний зв`язок з класним керівником - ОСОБА_6 , бере активну участь у житті класу, регулярно цікавиться успіхами дитини. Приводить дитину до школи вчасно. Хлопчик має всі необхідні речі для навчання. Батько вчасно приводить дитину до школи. Хлопчик має всі необхідні речі для навчання, Завжди охайно одягнений та має кошти на харчування. Батько залишив свої контактні дані для зв`язку на випадок надзвичайних ситуацій. Мати хлопчика, протягом навчання ОСОБА_3 у 1 і 2 класі зв`язок з класним керівником не підтримує (а. с. 34 том 1).
Рішенням виконавчого комітету Заваллівської селищної ради Голованівського району № 65 від 19 червня 2025 року затверджено висновок комісії із захисту прав дитини по питанню щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 в якому вказано, що зазначені факти можна розцінювати як ухиляння від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 . Разом з тим, зазначено, що комісія вважає, що в інтересах дитини є налагодження батьківських стосунків між матір`ю та малолітнім сином (а.с. 35, 36-37 том 1).
17 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Голови комісії Дарницького РТЦК із заявою щодо оформлення відстрочки від призову (а.с. 64 том 1).
Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року в справі № 385/694/24 ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_7 про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 (а.с. 40-44 том 1).
Постановою Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2024 року в справі № 385/694/24 рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області залишено без змін (а.с. 48-52 том 1).
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року в справі № 385/694/24 зазначені рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області та постанову Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області залишено без змін (а.с. 57-61 том 1).
Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2025 року в справі № 385/648/25 ОСОБА_1 відмовлено в позові до ОСОБА_7 про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 (а.с. 149-153 том 1).
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомила, що позивач є її рідним братом. В 2020 році він розлучився з відповідачкою та проживав з малолітнім сином в селищі Завалля. З 2021 року - на Київщині, а в 2022 році знову в Заваллі. Відповідачка сином не цікавиться, не телефонує, не вітає, не проявляє жодного інтересу, фактично після розлучення самоусунулась, в школу до дитини не приходить. Утриманням та вихованням дитини займається позивач. При цьому відповідачка має і номер телефону позивача і знає його адресу проживання як в с.Завалля, де раніше з ним проживала, і в с. Проліски на Київщині, де жив позивач з сином в квартирі свідка. Зараз позивач із сином проживають у власній квартирі, що належить позивачу.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що позивач являється її рідним сином, який з сім`єю - дружиною та сином проживав в її будинку. Після розлучення він сам виховує дитину. Відповідачка не телефонувала, не приходила, хоча їй не перешкоджали, номеру не змінювали. Вона відповідачку і не бачила після розлучення. У 2021 році позивач поїхав проживати в м. Київ, а потім на короткий час повернувся до неї в с.Завалля, після чого знову перебрався до м. Києва. Позивач працює та забезпечує дитину.
Опитаний в судовому засіданні малолітній ОСОБА_3 в присутності бабусі суду пояснив, що живе з батьком, який водить його до школи, готує їжу, хоче жити з татом, маму бачив дуже давно.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення; 2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; 3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).
Юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, провадження № 61-51сво18; від 06 квітня 2026 року у справі № 214/3475/24, провадження № 61-15969сво24).
Таким чином, під час розгляду цивільних справ суди встановлюють факти, що мають юридичне значення, передбачені частиною першою статті 315 ЦПК України або інші факти, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в порядку окремого провадження, якщо встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Підтвердження судом перебування фізичної особи на утриманні може бути передумовою для здійснення різноманітних прав та інтересів утриманців: надання утримання за рахунок майна безвісно відсутньої особи (стаття 44 ЦК України), відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого (стаття 1200 ЦК України), спадкування (стаття 1265 ЦК України).
Фізичні особи (в контексті розгляду цієї справи - діти) вважаються такими, що перебувають на утриманні заявника, якщо вони дійсно перебувають на його повному утриманні або одержують від нього допомогу, яка є для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Отже, на підтвердження (спростування) перебування фізичної особи на утриманні заявника закон вимагає надання відповідних доказів [наприклад, довідки про склад сім`ї, спільне проживання або утримання, медичні документи, виписки з банківських рахунків, довідки про доходи, чеки, квитанції, договори про оплату комунальних, навчальних, медичних послуг, показання свідків, фото/ відеоматеріали, листування (особистого або ділового характеру)], які зумовлюють дослідження судом обставин приватного життя утриманця та особи, яка надавала утримання.
Подібний підхід до вирішення питання щодо встановлення факту перебування на утриманні mutatis mutandis викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 572/333/25 (провадження № 61-1072св26).
Крім того, метою встановлення будь-якого факту, що має юридичне значення, є можливість скористатися правом, яке надане заявнику відповідно до чинного законодавства України.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється (див. постанови Верховного Суду від 07 травня 2026 року в справі № 743/1602/24, від 23 квітня 2026 року в справі № 578/622/24 та ін.).
Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини, на що звертає увагу в своїй практиці Верховний Суд (див. пункт 58 постанови Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання сина, який необхідний йому для підтвердження права на відстрочку від мобілізації.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керувався тим, що зазначені ОСОБА_1 в позові обставини, не підтверджують факт самостійного одноосібного виховання ним спільної з відповідачкою дитини. Суд вказав, що проживання матері окремо від дитини не впливає на обсяг її прав і не звільняє її від виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання позивачем сина, оскільки однозначно та достовірно не підтверджують вказаний факт в тому числі за відсутності відомостей про працевлаштування останнього та отримання ним стабільного регулярного доходу.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту перебування на його утриманні сина, 2016 року народження, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували його майновий стан та доводили, що останній має заробіток, а також не довів, що син перебуває на його повному утриманні.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає про те, що позивач самостійно заробляє кошти, працюючи таксистом через застосунок «Уклон». Саме цей застосунок «Уклон» дозволяє працювати таксистом будь-якій особі, без офіційного працевлаштування.
Разом з тим, вказані твердження не підтверджуються жодними доказами. 
Крім того, позивач не надав доказів, які б підтверджували його умови проживання разом із сином, забезпеченість житлом.
Безпідставними є твердження представника позивача, обставини, встановлені у інших судових рішеннях за наслідками його позовів до цієї ж відповідачки про позбавлення її батьківських прав, щодо самостійного виховання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , є преюдиційними і не підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України.
Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2024 року в справі № 385/694/24 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3 . Попереджено відповідачку про необхідність зміни ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 та піклування про нього; покладено на Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків (а.с. 40-44 том 1).
Постановою Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області від 06 листопада 2024 року в справі № 385/694/24 рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення (а.с.48-52 том 1).
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року в справі № 385/694/24 зазначені рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області та постанову Кропивницького апеляційного суду Кіровоградської області залишено без змін (а.с. 57-61 том 1).
Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2025 року в справі № 385/694/24 зроблено висновки про те, «що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, зокрема, того, що позивач не надав достатніх, належних і допустимих доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками щодо сина, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, суди обґрунтовано, відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погодилися з висновком комісії з захисту прав дитини при Заваллівській селищній раді щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її сина, оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, не містить відомостей, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Розглядаючи цей спір, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають нормам матеріального та процесуального права».
Крім того, рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17 жовтня 2025 року в справі № 385/648/25 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, треті особи - Орган опіки та піклування Заваллівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області (місцезнаходження: селище Завалля Голованівського району Кіровоградської області, Міністерство оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо свого неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , поклавши на Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Завалівської селищної ради Голованівського району Кіровоградської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.
У вказаному судовому рішенні суд зазначив, що під час розгляду справи не встановлено фактів вчинення відповідачкою будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення нею будь-якої моральної чи фізичної шкоди.
Відтак, посилання позивача у справі на вказані судові рішення не доводять, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків чи її позбавлено батьківських прав.
Апеляційний суд зауважує, що проживання матері окремо від дитини не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, оскільки не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини і не звільняє її від батьківських обов`язків.
У цій справі не встановлено обставин, які свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Як на підставу наявності факту самостійного виховання та утримання сина, позивач посилався на характеристики з садочка, школи, медичного закладу, покази свідків та стверджував, що такий факт встановлено в мотивувальних частинах рішень судів в справі за його позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, де суди зазначали, щодо неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, фактичного самоусунення від їх виконання та перекладення таких обов`язків на позивача.
Разом з тим, надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт відсутності участі матері у вихованні та утриманні дитини.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги про наявність заборгованості за аліментами, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, розрахунок заборгованості по аліментах за період з 28 серпня 2024 року по 19 червня 2024 року не є актуальним на час розгляду справи, і сам по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача.
Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб.
Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/1).
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги у справі, що переглядається, фактично пред`явлені військовозобов`язаним під час мобілізації на особливий період з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу, перелік яких визначається статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
При цьому зібрані у справі докази у їх сукупності не підтверджують того, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини.
Більш того, рішенням виконавчого комітету Заваллівської селищної ради Голованівського району № 65 від 19 червня 2025 року затверджено висновок комісії із захисту прав дитини по питанню щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 в якому вказано, що зазначені факти можна розцінювати як ухиляння від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 . Разом з тим, зазначено, що комісія вважає, що в інтересах дитини є налагодження батьківських стосунків між матір`ю та малолітнім сином.
Окреме проживання батьків, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.
Доводи позивача про те, що відповідач самоусунулась від виховання і утримання сина, і він самостійно забезпечує його виховання і утримання не підтверджують факт ухилення матері від батьківських обов`язків чи неможливості нею виконувати свої батьківські обов`язки, а свідчать лише про обставини проживання дитини разом з батьком.
В контексті доводів апеляційної скарги про те, що суд не вправі відмовляти у встановленні юридичного факту з огляду на те, що встановлення такого факту матиме правові наслідки для реалізації іншого суб`єктивного права, у даному випадку права позивача у сфері мобілізаційного законодавства, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач таким чином намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Разом із цим, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків.
Апеляційний суд зауважує, що існує стала практика Верховного Суду щодо вирішення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, яка підлягає врахуванню.
Розглядаючи по суті спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, що були належно досліджені і оцінені судом дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання сина разом із батьком, однак жодним чином не свідчать про відсутність визначеного законом обов`язку матері дитини, щодо участі в їх утриманні. 
Виходячи із зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для задоволення позовної вимоги про визначення самостійного виховання та утримання дитини позивачем, оскільки така вимога є необґрунтованою.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК - відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Топчієнко Вікторією В`ячеславівною, залишити без задоволення.
Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 22.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник