н\п 2/490/1482/2026 Справа № 490/10581/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А., за участю секретаря судового засідання Могила Д.І., без участі сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Південна Товарна Біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє її представниця адвокат Душаченко І.С., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності у зв`язку з втратою документу, що посвідчує право власності.
Позов мотивований тим, що 25.02.1997 року, між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Південній Товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №6270, а саме квартири АДРЕСА_1 . Згідно умов зазначеного договору, покупець зобов`язався прийняти вказану квартиру з підвальним приміщенням та сплатити продавцю обумволену договором суму, а продавець у свою чергу передати його покупцю. Свої зобов`язання за договором покупець виконала повністю та зареєстровала даний договір купівлі-продажу №6270 в КП "ММБТІ " від 09.11.2001 року за реєстровим номером №16528.
Представниця позивачки зазначає, що у 2025 році позивачка зрозуміла, що загубила договір купівлі-продажу, що посвідчує її право власності на квартиру АДРЕСА_2 з підвальним приміщенням в АДРЕСА_3 .
Отже, сторона позивачки стверджує, що у позивачки фактично відсутня можливість оформлення та підтвердження права власності на вказане нерухоме майно у позасудовому порядку. Тому вимога, яка заявлена не суперечить загальним засадам цивільного законодавства і фактично є ефективним способом захисту та відновлення цивільного права.
За такого, враховуючи вищевказане, представниця позивачки просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №6270 від 25.02.1997 року укладений на Південній Товарній біржі, а саме квартири АДРЕСА_2 з підвальним приміщенням в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 з підвальним приміщенням по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 , в зв`язку з втратою документу, що посвідчує право власності.
Ухвалою судді від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою суду від 25.03.2026 року здійсненоперехід у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
03.04.2026 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 адвоката Душаченко І.С. надійшла позовна заява ( у новій редакції).
Ухвалою суду від 07.04.2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.
Представник позивачки подала до суду заяву про розгляд справи без участі, позов підтримують, проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечують.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).
За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та перевіривши всі аргументи сторін викладені ними в документах по суті справи та докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 25.02.1997 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 , як продавцем, на Південній Товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №6270, а саме квартири з підвальним приміщенням в АДРЕСА_3 .
Відповідно до довідки КП "ММБТІ" від 15.08.2025 року зазначено, що згідно паперових носіїв інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_4 право власності зареєстровано за ОСОБА_1 - в цілому, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №6270 від 25.02.1997 року зареєстрованого на Південній товарній біржі та зареєстрованого в КП "ММБТІ" 09.11.2001 року за реєстровим №16528.
За домовленістю сторін будинок проданий за 4334 гривень.
До матеріалів справи долучено звіт про оцінку майна, відповідно до якого об`єктом оцінки є двокімнатна квартира загальною площею 37,2 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , вартість якого становить 395 000 грн.
Тобто, усі умови договору купівлі-продажу сторонами виконано повністю.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.
Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення Договору купівлі-продажу № 6270 від 25.02.1997 року, договір повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.
Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Зі змісту Договору купівлі-продажу нерухомого майна №6270 від 25.02.1997 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Південній Товарній біржі», подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ міста Миколаєва.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.
Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
При цьому, здійснивши державну реєстрацію 09.11.2001 року в реєстровій книзі за реєстровим номером 16528 в КП «ММБТІ» права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 25.02.1997 року на Південній товарній біржі», держава цим самим визнала право власності ОСОБА_1 на спірний будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.
Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючий на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржи та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.
При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році.
У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку у 1999 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржи. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.
Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 25.02.1997 року за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований Південною товарною біржою та в КП "ММБТІ" 09.11.2001 року за реєстровим номером №16528.
Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався.
З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №6270 від 25.02.1997 року укладений на Південній Товарній біржі, а саме квартири АДРЕСА_2 з підвальним приміщенням в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а за такого позов в цій частині є доведеним та підлягає задоволенню.
Щодо визнання права власності у зв`язку з втратою документу, що посвідчує право власності, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом.
Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
В порядку ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно за ст. 392 ЦК України (в редакції закону від 2004 року) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз положень ст. 392 ЦК України дає підстави стверджувати, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, зокрема, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає використанню національними судами України як джерело права.
У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності».
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним.
У п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання права власності, ОСОБА_1 вказувала, що через втрату нею правовстановлюючого документа на вказаний жиловий будинок, вона позбавлена можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, в тому числі, щодо розпорядження належним їй нерухомим майном,.
Втрата документа, який засвідчує право власності особи на майно, є підставою для визнання за особою право власності на нього відповідно до вимог ст. 392 ЦК України.
З матеріалів даної справи вбачається, що довідкою КП «Миколаївське міжміське БТІ» від 15.08.2025 року підтверджується факт того, що за договором купівлі-продажу від 25.02.1997 року, укладеного на Південній товарній біржі за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Також, позивачкою до позовної заяви надано копію дублікату Договору купівлі-продажу від 25.02.1997 року, виданого Південною товарною Біржею та завіреного директором біржі 25.02.1997 року.
Також до матеріалів справи долучено випуск газети «Південна правда» від 06 листопада 2025 року, з якого вбачається, що в рубриці «Реклама» розміщено повідомлення про втрату оригіналу договору купівлі-продажу нерухомого майна №6270 від 25.02.1997 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Південній товарній біржі, саме квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого в КП "ММБТІ" 09.11.2001 року за №16528.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вважає, що позивачкою надані достатні та належні докази втрати правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі-продажу від 27.08.1999 року, а тому в даному випадку існують передумови та підстави для застосування ст.392 ЦК.
Таким чином, враховуючи, що право власності на квартиру з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 . , перейшло до ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №6270 від 25.02.1997 року, укладеного на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», та зареєстрованого на Біржі нерухомості «Едвайс-Консульт», на дату укладення договору реєстрація права власності на підставі біржової угоди не суперечила чинному законодавству, при укладенні правочину договору купівлі-продажу спірного будинку сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, відбулося повне виконання договору та вище вказаний будинок передано позивачці, з моменту укладення договору і по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу будинку, а визнання права власності за договором купівлі-продажу не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб, відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу унеможливлює відчуження будинку, тому позовні вимоги є обґрунтованами та підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 11, 12, 79-81, 141, 258, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Південна Товарна Біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 270 від 25.02.1997 року, укладений на Південній Товарній біржі, а саме квартири АДРЕСА_2 з підвальним приміщенням в АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_2 як продавцем.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру з підвальним приміщенням за адресою АДРЕСА_3 , яке виникло на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 6270 від 25.02.1997 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Гуденко О.А.