ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3628/26 Справа № 201/9054/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів:  Гапонова А.В., Халаджи О.В. 
за участю секретаря судового засідання Усенко Я.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/9054/22 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Спорт-Дніпро» Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 08 грудня 2025 року, ухвалене у складі судді Демидової С.О., -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Соборного районного суду міста Дніпра з позовом до КП «Спорт-Дніпро» ДМР про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до договору купівлі–продажу від 25 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Андрєєвою Г.О. за №719, він придбав земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:03:325:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у власність.
Зазначає, що у 2020 році на земельній ділянці було встановлено дитячий майданчик, місце розташування якого зазначено місто Дніпро, узвіз Крутогірний 9, що підтверджується звітом депутата Дніпровської міської ради Примакова Каміля Юрійовича за 2020 рік.
Вказує, що будівництво майданчика здійснювалося КП «Спорт-Дніпро» ДМР, яке також є його балансоутримувачем.
Зауважує, що розташування на належній йому земельній ділянці (кадастровий номер 1210100000:03:325:0147) дитячого майданчика, порушують його права, як законного власника даної земельної ділянки.
У зв`язку з чим просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 1210100000:03:325:0147, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1858096912101) шляхом зобов`язання КП «Спорт-Дніпро» ДМР привести земельну ділянку у придатний для використання стан та демонтувати дитячий майданчик за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 08 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Спорт-Дніпро» ДМР про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою залишені без задоволення. 
Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Федорчук К.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій вважає освкаржуване рішення суду незаконним, та таким, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, неповно з`ясував обставини справи, що мають істотне значення для її правильного вирішення, а саме: судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено всі обставини справи, допустивши поверхневий підхі, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та визнав обставини справи встановленими, тоді як вони не були доведеними. 
Судом не було враховано, що ОСОБА_1 є законним власником земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:325:0147, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 25 червня 2019 року та відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Також судом залишено поза увагою, що у 2020 році на вказаній приватній території без згоди власника було встановлено дитячий майданчик, будівництво якого здійснювалося КП «Спорт-Дніпро» ДМР, що підтверджується звітом депутата міської ради за 2020 рік. 
Вказує, що суд першої інстанції не дослідив питання адресації об`єктів нерухомості, не з`ясував, чи є адреса «9-В» похідною або виділеною з базової адреси «буд.9», та безпідставно поклав негативні наслідки такої невизначеності на позивача. Крім того, суд проігнорував положення ч.4 ст.82 ЦПК України, не врахувавши обставини справи №201/9336/22, у якій Дніпровська міська рада намагалася витребувати саме цю ділянку у ОСОБА_1 .
Зауважує, що обставини щодо існування земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:03:325:0147, її локалізації та ідентифікації як об`єкта цивільних прав, номером належності права приватної власності на неї ОСОБА_1 не підлягають повторному доказуванню та мали бути безумовно враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи.
Вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність факту розташування дитячого майданчика на земельній ділянці позивача є передчасним, не підтвердженим належними та допустимими доказами, ґрунтується на неповному з`ясуванні обставин справи та неправильному застосуванні норм процесуального права.
Вказує, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через «ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме на його земельній ділянці встановлено дитячий майданчик» та відсутність доказів його балансової належності є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що наявність на земельній ділянці позивача об`єкта, який обмежує його права власника, є триваючим порушенням права власності. Це, відповідно до чинного законодавства та практики Верховного Суду, є достатньою підставою для задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні землею.
Суд першої інстанції, проігнорувавши конституційні гарантії захисту приватної власності та міжнародні стандарти, а також правові позиції Верховного Суду, позбавив позивача ефективного захисту. Це порушує його право на справедливий судовий розгляд. 
У зв`язку з чим просив рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 08 грудня 2025 року по справі №201/9054/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Спорт-Дніпро» ДМР про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - задовольнити. 

Представник відповідача КП «Спорт-Дніпро» ДМР КП «Спорт-Дніпро» ДМР своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача Безрукавого Д.О. в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. 
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 09 листопада 2022 року, земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:03:325:0147, адреса: місто Дніпро, Крутогірний узвіз, земельна ділянка 9В належить ОСОБА_1 .
Згідно звіту депутата ДМР Примакова К.Ю. від червня 2021 року на земельній ділянці Крутогірний узвіз, буд.9 виконано роботи стосовно встановлення дитячого майданчика.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме на його земельній ділянці встановлено дитячий майданчик, що даний майданчик встановлено відповідачем, та яким чином порушено його права як власника земельної ділянки, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, коли саме було виявлено порушення, окрім того суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції і зазначає наступне.

Частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України.
Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції України про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).
Відповідно до статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно з частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.
Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, додержуючись принципу диспозитивності процесу, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, що переглядається, позивач, при зверненні із позовом до суду зазначав, що на земельній ділянці за адресою місто Дніпро, Крутогіний узвіз ділянка 9-В, яка належить йому на праві власності, розташований дитячий майданчик, який встановлений відповідачем, що порушує його права як власника, а тому просив суд зобов`язати відповідача привести земельну ділянку Крутогірний узвівз, буд.9 у придатний для використання стан.
Проте доказів того, що дитячий майданчик розташовано саме на земельній ділянці 9-В позивачем не надано, оскільки в звіті, який надає позивач на підтвердження того що на його земельній ділянці розташований дитячий майданчик, що порушує його права як власника, зазначена адреса Крутогірний узвіз, буд.9, інших доказів позивачем не надано.
Окрім того позивачем не надано доказів, що даний дитячий майданчик встановлено саме відповідачем та останній є його балансоутримувачем. Клопотань щодо витребування доказів, з відповідним обґрунтуванням неможливості їх надання в суді першої інстанції не заявляв. 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.
Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, про наявність на земельній ділянці, яка належить саме позивачеві, об`єкта (дитячого майданчику) який обмежує його права як власника земельної ділянки, оскільки наданий на підтвердження цього ксерокопія звіту депутата, не може вважатися достатнім доказом і належним доказом. Інших доказів суду позивачем не надано. Тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив питання адресації об`єктів нерухомості, не з`ясував, чи є адреса «9-В» похідною або виділеною з базової адреси «буд.9», та безпідставно поклав негативні наслідки такої невизначеності на позивача, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до статей 12, 81 ЦПК України надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача.
Колегія суддів також критично ставиться до доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено положення ч.4 ст.82 ЦПК України, та не враховано обставини справи №201/9336/22, у якій відповідач намагався витребувати саме цю ділянку у ОСОБА_1 .
Апеляційний суд зауважує, що преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року 
у справі № 947/28306/21, провадження № 61-10642св24.
У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом.
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Апеляційний суд дослідив копію судового рішення у справі №201/9336/22, наданого стороною позивача, з якого вбачається, що предметом розгляду вказаної справи є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з комунальної власності з порушенням чинного законодавства України поза волею власника Дніпровської міської ради.
Питання адресації об`єктів нерухомості, зокрема чи є адреса Крутогірний узвіз, земельна ділянка 9-В похідною або виділеною з базової адреси місто Дніпро, Крутогірний узвіз, «буд.9» не з`ясовувалось та не встановлювалось наявність на спірній земельній ділянці дитячого майданчику чи інших об`єктів нерухомості, а отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням та правильність висновків суду першої інстанції не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 08 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 29.04.2026 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв