ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" липня 2026 р. Справа№ 910/10234/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Корсака В.А.
суддів: Алданової С.О. 
Євсікова О.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Анві Технолоджі”
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025
у справі №910/10234/25 (суддя Сівакова В.В.)
за позовом Фізичної особи -підприємця Причишина Олександра Васильовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю “Анві Технолоджі”
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

18.08.2025 Фізична особа-підприємець Причишин Олександр Васильович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анві Технолоджі» про стягнення 204 771,00 грн.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до договору № 0109/23-Л/З-1 від 19.09.2023 ним були виконані роботи на загальну суму 204.771,00 грн, що підтверджується актом виконаних робіт від 28.12.2023. Вказаний акт було 28.12.2023 та 15.04.2024 надіслано на електронну адресу відповідача, проте він не був прийнятий, зауважень та заперечень не надано. В подальшому позивач направив претензію, яка повернулася на адресу позивача. 18.06.2025 позивач направив відповідачу акт здачі-приймання робіт, який відповідач отримав 04.07.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення, проте оплату за виконані роботи відповідач не здійснив та аргументованих заперечень не надав. У зв`язку з цим, 15.07.2025 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією про сплату заборгованості, яка була отримана відповідачем, проте залишена без відповіді. Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивач звернувся до суду з вищевикладеними вимогами.
Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав норми статей 11, 526, 530, 610, 629, 837, 854 ЦК України.

Короткий зміст заперечень Відповідача

У відзиві на позовну заяву відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю «Анві Технолоджі») просить повністю відмовити у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Причишина Олександра Васильовича про стягнення 204 771,00 грн, обґрунтовуючи заперечення такими доводами: 
- монтажні роботи за Договором №0109/23-Л/З-1 від 19.09.2023 року виконано лише частково на суму отриманого авансу в розмірі 19 500,00 грн; 
- накладні на переміщення № 5 від 27.10.2023 року та № 6 від 05.12.2023 року не підписувалися уповноваженими особами відповідача, а скріплююча їх печатка є підробленою, водночас у накладній № 3 від 06.10.2023 року взагалі відсутня печатка, що свідчить про умисне завищення позивачем обсягів робіт;
- акти виконаних робіт електронною поштою відповідачу не надходили, а надісланий згодом засобами поштового звязку проект акту № 28/1 від 28.12.2023 року не є первинним документом, оскільки не містить обовязкових реквізитів (місця складання, посилання на реквізити договору, назви обєкта та конкретизації обсягів робіт), у зв`язку з чим був залишений без розгляду; - позовні вимоги в частині стягнення 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірними, недоведеними та необґрунтованими через відсутність детального опису наданих адвокатом послуг та акту приймання-передачі виконаних робіт.
Свої заперечення учасник справи обґрунтовує нормами матеріального та процесуального права, зокрема статтями 2, 16, 42, 76, 77, 91, 123, 124, 126, 129, 165 ГПК України. 

Короткий зміст судового рішення що оскаржується 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 року позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Анві Технолоджі» на користь Фізичної особи-підприємця Причишина Олександра Васильовича 204 771,00 грн заборгованості, 3 071,57 грн витрат по сплаті судового збору та 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення мотивоване тим, що 19.09.2023 року між сторонами укладено договір №0109/23-Л/З-1 на виконання монтажних робіт, на виконання якого відповідач перерахував 19 500,00 грн авансу та передав позивачу матеріали й обладнання за накладними на переміщення № 3, 4, 5, 6 та 7. Позивач виконав роботи на загальну суму 224 271,00 грн та надіслав відповідачу акт здачі-приймання робіт № 28/1 від 28.12.2023 року, який замовник отримав 04.07.2025 року. Відповідач у встановлений договором п`ятиденний строк не надав обґрунтованих заперечень щодо виконаних робіт, через що акт вважається підписаним, а роботи - прийнятими без зауважень 09.07.2025 року, однак остаточного розрахунку замовник не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 204 771,00 грн.
З огляду на встановлені обставини суд відхилив заперечення замовника щодо виконання робіт лише на суму авансу та наявності недоліків у надісланому акті, оскільки правові наслідки створює саме реальна господарська операція, а непідписання актів за відсутності своєчасної вмотивованої відмови не звільняє від обов`язку їх оплати. Водночас твердження відповідача про непідписання накладних та підробку відтисків печаток на них не взято до уваги через ненадання належних доказів на спростування факту виконання робіт. Крім того, суд відхилив заперечення відповідача проти стягнення витрат на правничу допомогу з підстав відсутності детального опису послуг, оскільки умовами договору визначено фіксований розмір гонорару, який не потребує розрахунку витраченого часу, а клопотання про зменшення таких витрат відповідач не заявляв та їх неспівмірності не довів.
Також судом встановлено, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі 20 000,00 грн, що належним чином підтверджено договором, ордером, свідоцтвом та квитанцією про оплату.
Судове рішення обґрунтовано статтями 11, 253, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 626, 627, 628, 629, 631, 837, 843, 846, 853, 854, 882 ЦК, статтею 193 ГК, статтями 13, 74, 123, 124, 126, 129, 161, 237, 238, 240, 248, 252 ГПК, а також статтями 1, 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів 

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Анві Технолоджі» просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 року у справі № 910/10234/25 повністю та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги такими доводами: 
- суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про прийняття робіт замовником без зауважень, оскільки позивач порушив умови щодо конфіденційності та розголосив третім особам обмежену інформацію, через що монтажні роботи були зупинені, а в дійсності виконано лише їх частину на суму отриманої передоплати в розмірі 19 500,00 грн;
- надісланий позивачем акт здачі-приймання робіт №28/1 від 28.12.2023 року не є первинним документом у розумінні законодавства, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, зокрема місця складання, посилання на реквізити договору, назви об`єкта, а також конкретизованого змісту й обсягу операції з відображенням виконаних типів робіт із усього погодженого переліку;
- судом першої інстанції не було належним чином досліджено документи та безпідставно визнано копію накладної на переміщення № 3 від 06.10.2023 року належним доказом за умови ненадання позивачем її оригіналу через нібито втрату, а також не надано правової оцінки аргументам відповідача про підробку відтисків печаток та підписів на накладних № 5 і № 6; 
- висновок суду про залишення претензії від 14.07.2025 року без реагування є помилковим, оскільки відповідач надіслав обґрунтовану відповідь про невизнання боргу на вказану у претензії адресу для листування, яка повернулася у зв`язку із закінченням терміну зберігання з вини самого позивача; 
- задоволені судом витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн є неспівмірними, недоведеними та не відповідають критерію реальності через відсутність у матеріалах справи детального опису наданих адвокатом послуг та акту приймання-передачі виконаних робіт.
Свою апеляційну скаргу відповідач обґрунтував посиланнями на норми: статей 16, 42, 76, 77, 78, 86, 123, 124, 126, 129, 254, 256, 258 ГПК, статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статтями 1, 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Правова позиція щодо апеляційної скарги позивача

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, наводячи такі доводи: 
- замовник у визначений договором п`ятиденний строк не надав аргументованих заперечень на отриманий акт здачі-приймання робіт, через що роботи вважаються прийнятими в повному обсязі та підлягають оплаті; - відповідач не надав доказів підробки печаток на накладних на переміщення №5 і №6, тоді як накладна №3 та погоджений кабельний журнал підписані одним і тим самим уповноваженим представником замовника; 
- можливе неналежне оформлення первинних документів не спростовує факту реального виконання господарської операції та не звільняє замовника від обов`язку здійснити розрахунок; 
- доводи апелянта про надсилання відповіді на претензію не підтверджені належними поштовими доказами (відсутні накладна, опис вкладення, конверт із відміткою), а прийняття таких нових доказів судом апеляційної інстанції без обґрунтування поважності причин їх неподання раніше є порушенням меж перегляду справи; 
- витрати на професійну правничу допомогу є законними та обґрунтованими, оскільки сторони погодили фіксований розмір гонорару, який не залежить від витраченого часу і не потребує детального опису послуг, а клопотання про неспівмірність чи зменшення цих витрат відповідач не заявляв.
Свій відзив учасник справи обґрунтовує нормами матеріального та процесуального права, зокрема статтями 525, 526, 530, 610, 629 ЦК України, статтями 16, 126, 263, 269, 276 ГПК України, а також статтями 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Ходаківська І.П.
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2026, у зв`язку з перебуванням судді Алданова С.О. яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/10234/25.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Ходаківська І.П., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10234/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи з Господарського суду першої інстанції.
Після надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду, на підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2026, у зв`язку з перебуванням судді Ходаківської І.П. яка входить до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/10234/25.
Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю “Анві Технолоджі” строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі № 910/10234/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Анві Технолоджі” на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/10234/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Ухвалено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 16.03.2026 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 16.03.2026 (включно).

Розгляд клопотань та заяв учасників справи

Відповідно до поданих до апеляційного суду додаткових пояснень від 05.03.2026, відповідач просив долучити їх до матеріалів справи та врахувати при розгляді апеляційної скарги. В цих поясненнях відповідач намагається долучити до матеріалів справи нові докази: відповідь на претензію від 01.08.2025 року за вих. № 01/08-2025-1 та довідку відділення Укрпошти про причини повернення листа за трекінгом №0314200133727 від 03.09.2025 року.
Позивач заперечує проти прийняття цих доказів, посилаючись на те, що апелянт не обґрунтував неможливості їх подання до суду першої інстанції.
Розглянувши вказані додаткові пояснення та додані до них документи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалено 10.11.2025 року. Документи, які відповідач просить долучити на стадії апеляційного перегляду (відповідь на претензію та довідка пошти), датовані серпнем та вереснем 2025 року. Тобто вказані докази об`єктивно існували на час розгляду справи судом першої інстанції.
Всупереч вимогам процесуального закону, апелянт у своїх додаткових поясненнях від 05.03.2026 не навів жодних обґрунтувань поважності причин неподання цих доказів під час розгляду справи місцевим господарським судом та не довів існування виняткових обставин, що об`єктивно перешкоджали йому подати їх своєчасно.
Колегія суддів погоджується із запереченнями позивача та зазначає, що прийняття нових доказів судом апеляційної інстанції без обґрунтування поважності причин їх неподання раніше є порушенням меж перегляду справи.
Враховуючи викладене, у зв`язку з недоведеністю відповідачем неможливості подання вказаних документів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, колегія суддів відхиляє клопотання про долучення нових доказів (доданих до додаткових пояснень від 05.03.2026) та залишає їх без розгляду.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів визнав встановленими такі обставини.
19.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Анві Технолоджі» (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Причишиним Олександром Васильовичем (Виконавець) укладено договір № 0109/23-Л/З-1.
За умовами п. 1.1 договору Виконавець зобов`язався здійснити монтажні роботи для створення системи відеонагляду на об`єкті Замовника.
Відповідно до п. 3.1 та 3.3.1 договору загальна сума робіт становить 293 310,00 грн без ПДВ, при цьому Замовник зобов`язався сплатити 19 500,00 грн як передплату.
29.09.2023 відповідач здійснив перерахування авансового платежу на користь позивача у розмірі 19 500,00 грн.
Замовник передав, а Виконавець отримав матеріали та обладнання для монтажу згідно з накладними на переміщення № 3 від 06.10.2023, № 4 від 16.10.2023, № 5 від 27.10.2023, № 6 від 05.12.2023 та № 7 від 14.12.2023.
Виконавець фактично здійснив монтажні та пусконалагоджувальні роботи на загальну суму 224 271,00 грн та склав Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 28/1 від 28.12.2023.
18.06.2025 позивач надіслав відповідачу Акт № 28/1, який був отриманий останнім 04.07.2025.
Згідно з п. 2.2.2 договору Замовник протягом 5-ти робочих днів з дня отримання акта зобов`язаний був його підписати або надіслати обґрунтовані заперечення. У разі відсутності заперечень роботи вважаються прийнятими в повному обсязі.
Відповідач у визначений строк (до 09.07.2025 включно) обґрунтованих заперечень не надав, Акт не підписав та залишив його без розгляду.
15.07.2025 позивач повторно надіслав на адресу відповідача претензію з вимогою сплатити заборгованість, яку відповідач отримав 25.07.2025, проте також залишив без реагування.
Залишок несплаченої вартості виконаних робіт склав 204 771,00 грн, виходячи з розрахунку: 224 271,00 грн (загальна вартість робіт) – 19 500,00 грн (сплачений аванс).
Позивачем було понесено витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі 20 000,00 грн, що підтверджено договором про надання правничої допомоги від 14.08.2025, ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанцією про оплату гонорару від 14.08.2025.
Причиною звернення позивача до суду стало неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором № 0109/23-Л/З-1 від 19.09.2023, а саме - несплата коштів за фактично виконані монтажні роботи, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 204 771,00 грн. Незважаючи на те, що позивач неодноразово надсилав відповідачу акт здачі-приймання робіт та досудові претензії щодо погашення боргу, відповідач оплату не здійснив, жодних аргументованих заперечень не надав, а надіслані вимоги проігнорував та залишив без відповіді.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач виконав роботи на загальну суму 224 271,00 грн та надіслав відповідачу акт здачі-приймання робіт № 28/1 від 28.12.2023 року, який замовник отримав 04.07.2025 року. Відповідач у встановлений договором п`ятиденний строк не надав обґрунтованих заперечень щодо виконаних робіт, через що акт вважається підписаним, а роботи - прийнятими без зауважень 09.07.2025 року, однак остаточного розрахунку замовник не здійснив, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 204 771,00 грн.

Джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції 

За результатами перевірки правильності застосування норм матеріального та процесуального права у цій справі суд апеляційної інстанції виходить з таких джерел права.
Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. 
Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, що вимагають від сторін у сфері господарювання активної та прозорої поведінки. 
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. 
За змістом статті 13 ЦК України особа повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Ця норма лежить в основі доктрини «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка ґрунтується на принципі добросовісності та спрямована на недопущення ситуації, коли сторона займає позицію під час судового розгляду, що суперечить її попередній поведінці. 
Статтями 626, 627, 628, 631 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог законодавства, а строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати обов`язки. 
За приписами статей 525, 526, 530, 599, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону у встановлений строк. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених умов. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно з частиною 1 статті 843 цього Кодексу у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. 
Частиною першою статті 853 ЦК України передбачено, що замовник зобов`язаний прийняти роботу, оглянути її і в разі допущених відступів від договору негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. 
Згідно з частиною четвертою статті 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. 
Відповідно до статей 1, 3 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку є надання повної та правдивої інформації про фінансовий стан підприємства. Господарська операція викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, а підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. 
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката, порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата) визначається виключно в договорі про надання правової допомоги. 
Статтею 129 Конституції України та частиною 1 статті 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до частини шостої статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. 
Згідно зі статтею 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Нормою статті 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Правова позиція суду апеляційної інстанції

Колегія суддів, здійснюючи апеляційний перегляд оскаржуваного судового рішення, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши матеріали справи та застосувавши відповідні норми матеріального і процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Між сторонами виникли правовідносини, які за своєю правовою природою підпадають під правове регулювання договору підряду. Відповідно до статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Основним доводом апеляційної скарги є те, що роботи виконані позивачем лише частково, а надісланий ним Акт здачі-приймання робіт №28/1 від 28.12.2023 не є належним первинним документом, оскільки не містить детального переліку робіт (з 29 позицій), місця складання та посилання на договір, що, на думку апелянта, позбавляє його юридичної сили в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV.
Колегія суддів зазначає, що аргументи апелянта щодо невідповідності Акта здачі-приймання робіт № 28/1 від 28.12.2023 вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (через відсутність детального переліку з 29 позицій робіт та посилання на договір) підлягають аналізу крізь призму принципів добросовісності, розумності та стандартів ділової поведінки суб`єктів господарювання.
Порядок прийняття виконаних підрядних робіт імперативно врегульовано частиною четвертою статті 882 ЦК України, згідно з якою передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.
Аналіз змісту Акта № 28/1 від 28.12.2023 колегія суддів здійснює з урахуванням принципів добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України).
Надаючи правову оцінку придатності вказаного Акта як первинного документа та підстави для виникнення грошового зобов`язання, апеляційний суд враховує такі обставини у їх сукупності. 

Щодо єдиних договірних правовідносин 

Судом встановлено та не заперечується відповідачем факт укладення Договору № 0109/23-Л/З-1 від 19.09.2023. Отже -між сторонами укладено лише один Договір № 0109/23-Л/З-1 від 19.09.2023. Матеріали справи не містять доказів існування між сторонами будь-яких інших правовідносин чи укладених правочинів. Отже, зазначення в Акті узагальненого формулювання «Монтажні та пусконалагоджувальні роботи» на загальну суму прямо ідентифікує виконання робіт саме за цим єдиним Договором; Зазначення в Акті узагальненого формулювання «Монтажні та пусконалагоджувальні роботи» на загальну суму, що кореспондує із вартістю, погодженою сторонами, вказує на гіпотетичне виконання всього комплексу робіт за єдиним існуючим між сторонами правочином.

Щодо повноти оформлення акту виконаних робіт

Відповідно до визначення термінів, що містяться в статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Частинами першою та другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що початковою ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального виконання робіт по договору. Зокрема, обставини здійснення передачі товару по договору, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності виконавця.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду (зокрема, у пункті 9.10. постанови від 04.11.2019 у справі № 905/49/15) Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлений. Умовою документального підтвердження операції є можливість ідентифікувати її зміст та обсяг. Оскільки у справі, що розглядається між сторонами існував лише один договір із чітко визначеною специфікацією, відсутність у тексті Акта дублювання всіх 29 найменувань робіт не є тим істотним недоліком, який унеможливлює ідентифікацію господарської операції. За наявності єдиного договору такий Акт цілком придатний для ідентифікації робіт, які пред`явлені до здачі.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на правові наслідки повної бездіяльності замовника у процедурі підписання акту виконаних робіт. Згідно зі статтею 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. У сфері господарювання ці принципи вимагають від сторін активної та прозорої поведінки. 
Суд правильно встановив, що Виконавець фактично здійснив монтажні та пусконалагоджувальні роботи на загальну суму 224 271,00 грн та склав Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №28/1 від 28.12.2023. 18.06.2025 позивач надіслав відповідачу Акт № 28/1, який був отриманий останнім 04.07.2025. (а.с. 45-49).
Відповідно до частини першої статті 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, оглянути її і в разі допущених відступів від договору негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Отже, законодавець чітко розмежовує юридичні наслідки активної (добросовісної) та пасивної (недобросовісної) поведінки сторони, яка приймає результат робіт.
В частині імперативного обов`язку оглянути та заявити про недоліки (частини 1 та 2 статті 853 ЦК України). За змістом частини першої цієї статті замовник зобов`язаний прийняти роботу, оглянути її і в разі виявлення відступів від договору негайно заявити про них. 
У цій справі Замовник стверджує, що Підрядник виконав роботи лише частково (на суму авансу 19 500 грн замість 224 271 грн). Таке суттєве невиконання обсягів є очевидним (явним) відступом від умов договору, який легко виявляється при звичайному огляді об`єкта.
Отримавши від Підрядника Акт № 28/1 (що Замовник визнає), ТОВ «Анві Технолоджі» в силу прямої вказівки закону було зобов`язане здійснити огляд об`єкта відеонагляду та негайно заявити Підрядникові про те, що пред`явлені в акті обсяги фізично не виконані. Натомість Замовник обрав стратегію повної бездіяльності, мотивуючи це формальними недоліками самого паперового акта (відсутність розшифровки, посилання на договір тощо), що не відповідає загальними засадами цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України.
Щодо втрати права посилатися на відступи від договору (абзац другий частини 1 статті 853 ЦК України), ця норма містить пряму і безальтернативну санкцію за мовчання замовника: якщо він не зробить заяви про недоліки чи відступи негайно (або в межах 5-денного строку, передбаченого п. 2.2.2 Договору), він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи. Оскільки ТОВ «Анві Технолоджі» проігнорувало отриманий акт і не заявило Підряднику про невиконання ним повного обсягу робіт, Замовник в силу закону втратив право доводити факт часткового виконання робіт під час судового розгляду. Його поведінка кваліфікується судом апеляційної інстанції як прийняття роботи без перевірки, що легалізує обсяги, пред`явлені Підрядником.
В цьому контексті колегія суддів зазначає, що отримавши Акт № 28/1, який, на думку відповідача, був складений з порушенням вимог законодавства або не відображав реального обсягу робіт, добросовісний замовник у межах звичайної ділової практики зобов`язаний був відреагувати: повернути акт без виконання, надіслати вмотивовану відмову від його підписання із зазначенням на дефекти оформлення або вказати на фактичне невиконання робіт на об`єкті. Натомість відповідач проявив абсолютну процесуальну та ділову бездіяльність: не надав жодної відповіді на Акт у передбачений пунктом 2.2.2 Договору 5-денний строк та проігнорував досудові претензії позивача. При цьому відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність поважних причин неможливості оглянути усі результати монтажних робіт та подати заяву про відступи від умов договору, або інших недоліків, у тому числі щодо повноти виконаних монтажних робіт.
Наявність між сторонами єдиного укладеного договору нівелює формальні зауваження відповідача щодо недостатньої деталізації змісту господарської операції в Акті виконаних робіт, оскільки такий Акт прямо ідентифікується з єдиними існуючими договірними відносинами сторін. Свідома та повна бездіяльність замовника після отримання Акта та досудових претензій (ненаправлення жодних зауважень ані щодо обсягу робіт, ані щодо дефектів оформлення документа) позбавляє його права в подальшому під час судового розгляду посилатися на формальні недоліки Акта як на підставу для звільнення від обов`язку з оплати. За таких умов, в силу положень частини четвертої статті 882 ЦК та умов самого Договору, односторонній Акт є належним і достатнім доказом прийняття робіт замовником, що породжує беззаперечний обов`язок з їх оплати.

Щодо призначення експертизи (частина 4 статті 853 ЦК України) 

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що законодавець передбачив, що у разі виникнення спору з приводу недоліків (зокрема, щодо фактичних обсягів змонтованого обладнання) на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Отже, у справі що розглядається, якщо Замовник дійсно вважав, що Підрядник намагається стягнути кошти за незмонтовану систему відеонагляду, добросовісна поведінка вимагала б від нього ініціювання експертного дослідження об`єкта (як на досудовому етапі для фіксації обсягів, так і шляхом заявлення клопотання про судову будівельно-технічну експертизу в суді першої інстанції). Повна бездіяльність Замовника у використанні цього механізму додатково свідчить про необґрунтованість його заперечень, адже тягар доведення відсутності результату робіт після отримання акта лежить на ньому.

Щодо заборони суперечливої поведінки

За змістом статті 13 ЦК України, особа повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Суд апеляційної інстанції вважає, що поведінка відповідача, який до судового спору повністю ігнорувала отримані від контрагента документи та претензії, не заявляючи жодних зауважень ні щодо їх форми, ні щодо суті, а згодом у суді почав виправдовувати несплату коштів виключно формальними недоліками цих документів (відсутністю реквізитів), є недобросовісною і такою, що суперечить її попередній поведінці.
Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - «non concedit contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
По суті згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud. Вона спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду від 28.04.2021 у справі № 910/9351/20, від 09.06.2021 у справі № 911/3039/19, від 08.09.2021 у справі №910/10444/20, від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційніq скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта. 

Щодо витрат на професійну правничу допомогу

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що задоволена судом першої інстанції вимога про стягнення 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, не відповідає критеріям реальності та розумності, а також не підтверджена належними доказами через відсутність детального опису виконаних робіт. Колегія суддів, перевіривши ці доводи, вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката, порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата) визначається виключно в договорі про надання правової допомоги. Оскільки сторонами у Договорі від 14.08.2025 погоджено фіксований розмір гонорару за комплексне представництво інтересів у справі, такий вид винагороди не передбачає необхідності погодинного розрахунку витраченого часу або складання детального опису кожної процесуальної дії, про що неодноразово наголошував Верховний Суд.
Матеріалами справи підтверджено факт надання правничої допомоги та її оплату в повному обсязі, що засвідчено належними доказами: договором, ордером, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю та оригіналом квитанції до платіжної інструкції, які відповідачем у суді першої інстанції не спростовані;
Згідно частини шостої статті 126 ГПК України саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення їх неспівмірності. Апелянт під час розгляду справи в суді першої інстанції не звертався з відповідним вмотивованим клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, не надавав контррозрахунків та не обґрунтовував перед судом невідповідність заявленої суми критеріям розумності чи реальності.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення понесених позивачем витрат на правничу допомогу в повному обсязі відповідно до положень статті 129 ГПК України, а доводи апелянта у цій частині є лише суб`єктивним незгодою з обсягом гонорару, що не доведено належними процесуальними засобами.
Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2025 у справі №910/10234/25 залишити без змін.
Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Cуду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя В.А. Корсак 

Судді С.О. Алданова

О.О. Євсіков