Номер провадження: 22-ц/813/2577/26 
Справа № 947/16849/24
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за скаргою ОСОБА_1 , за участі стягувача за виконавчим провадженням – Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси», приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченко Миколи Борисовича про визнання дії приватного виконавця неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Калініченко Л.В. 13 листопада 2025 року у м. Одеса, –

встановила:

У жовтні 2025 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просила суд:
- визнати неправомірними дії приватного виконавця Шуляченко М.Б. у межах виконавчих проваджень № 78854686, 78854365, оскільки стягнення коштів проведено на підставі судового рішення, яке згодом було скасоване (ухвала Київського районного суду м. Одеса від 23.09.2025 року у справі № 947/16849/24);
- зобов`язати приватного виконавця повернути скаржнику 22051,56 грн., незаконно утриманих, з урахуванням того, що виконавчий документ втратив силу після скасування заочного рішення;
- винести окрему ухвалу про порушення прав боржника і бездіяльність приватного виконавця відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 262 ЦПК України з направленням її до Міністерства юстиції України для проведення дисциплінарної перевірки дій виконавця згідно ст. 40-41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII;
- зобов`язати приватного виконавця надати суду постанову про розподіл стягнутих коштів, із зазначенням сум, перерахованих кожному отримувачу;
- вжити заходів реагування до приватного виконавця у разі встановлення судом порушень законодавства або зловживань у процесі виконання.
В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилалась на те, що приватним виконавцем Шуляченко М.Б., у межах виконавчих проваджень № 78854686, 78854365, 15.08.2025 року було здійснено списання з її рахунків грошових коштів в сумі 22051,56 грн. на погашення заборгованості перед КП «Теплопостачання міста Одеси», стягнутої за рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, та на сплату виконавчих витрат. ОСОБА_1 зазначала, що приватним виконавцем, в порушення вимог законодавства, не було надано їй строку для добровільного виконання рішення суду. Крім того, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2025 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24 було скасовано, за наслідком чого скаржниця вважала, що приватний виконавець зобов`язаний був повернути стягнуті з її рахунків грошові кошти, однак жодних дій не вчинив.
Приймаючи вищевикладене, вважаючи незаконними дії приватного виконавця, ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із даною скаргою.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги скарги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що виконавчі провадження були відкриті на підставі заочного рішення суду, яке за своєю правовою природою має обмежену стійкість і було скасовано вже 23.09.2025 року. Приватний виконавець, не пересвідчившись у дійсності та остаточності підстав для стягнення, а також не надавши боржнику реальної можливості для добровільного виконання чи оскарження рішення, розпочав примусове стягнення. Це призвело до безпідставного та передчасного стягнення коштів за виконавчим документом, який згодом втратив чинність. Суд першої інстанції помилково стверджує, що витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця не підлягають поверненню в даному випадку.
Сторони про розгляд справи на 21 квітня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились ОСОБА_1 , приватний виконавець Шуляченко М.Б.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходилась на розгляді цивільна справа №947/16849/24 за позовною заявою Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію.
За наслідком розгляду вказаної справи, 10.07.2024 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за надані послуги з теплової енергії станом на 01.02.2024 року в сумі 38923 грн. 23 коп. та витрати зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн.
Вказане рішення суду набрало законної сили 12.08.2024 року.
24.06.2025 року, на виконання вказаного рішення суду, Київським районним судом м. Одеси було видано відносно боржника два виконавчі листи №947/16849/24 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за надані послуги з теплової енергії станом на 01.02.2024 року в сумі 38923 грн. 23 коп. та про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» у відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн.
На підставі вказаних виконавчих листів, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченко М.Б. 14.08.2025 року винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, на підставі яких відкриті виконавчі провадження:
- ВП №78854686, з примусового виконання виконавчого листа №947/16849/24 виданого 24.06.2025 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» заборгованість за надані послуги з теплової енергії станом на 01.02.2024 року в сумі 38923 грн. 23 коп., в межах якого також винесено:
- 14.08.2025 року постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 3892,32 грн. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 569,00 грн.
- ВП №78854365, з примусового виконання виконавчого листа №947/16849/24 виданого 24.06.2025 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» у відшкодування витрат зі сплати судового збору в сумі 3028,00 грн., в межах якого також винесено:
- 14.08.2025 року постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 302,80 грн. та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 569,00 грн.
14.08.2025 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шуляченко М.Б. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, якою об`єднано виконавчі провадження ВП 78854365, 78854686, у зведене виконавче провадження №78864148.
Тієї ж дати, приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .
Згідно платіжної інструкції від 15.08.2025 року, приватним виконавцем було стягнуто частку грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 22051,56 грн. в рахунок погашення заборгованості в рамках виконавчого провадження ВП №78854686.
Зі стягнутої вказаної суми коштів, приватним виконавцем було перераховано грошові кошти в сумі 17640,04 грн. на рахунок стягувача КП «Теплопостачання міста Одеси» в порядку виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП №78854686.
Інша частина стягнутих з ОСОБА_1 грошових коштів були розподілені приватним виконавцем наступним чином:
- 1372,29 грн. – в рахунок погашення судового збору на користь стягувача - КП «Теплопостачання міста Одеси»;
- 1901,23 грн. – основна винагорода приватного виконавця;
- 1138,00 грн. – витрати виконавчого провадження.
В подальшому, за заявою ОСОБА_1 від 25.08.2025 року Київським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу 23.09.2025 року про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24.
13.10.2025 року ОСОБА_1 звернулась до приватного виконавця з заявою про закінчення виконавчого провадження та повернення стягнутих грошових коштів.
13.10.2025 року приватним виконавцем, за наслідком скасування заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень ВП №78854686 та №78854365, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» припинено чинність арешту боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення.
Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
У Рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29.06.2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу № 1.
Згідно ст. 431 ЦПК України, ч. 1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчими документами в тому числі є виконавчі листи, які видаються судами за кожним судовим рішенням, що набрало законної сили, та ухвали судів у цивільних та інших справах. Відповідно до цих положень як на виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи відкривається виконавче провадження. Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ, а боржником - фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Статусу стягувача і боржника сторони набувають після відкриття виконавчого провадження як у разі виконання рішення суду, яким закінчується судовий розгляд справи.
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016 року.
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності тощо.
У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема, на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Згідно ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону.
Приватний виконавець при відкритті виконавчого провадження одночасно приймає постанову про стягнення основної винагороди та зобов`язаний здійснити розрахунок такої винагороди, тобто визначити чітко суму, яка може бути стягнута у разі здійснення виконавцем повного виконання виконавчого документу.
Згідно ч. 1, 2, 4, 5, 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Згідно ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Згідно з положенням п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 451 ЦПК України, суд за результатами розгляду скарги постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про правомірність дій приватного виконавця, вчинених в межах виконавчого провадження №78854686, №78854365, з примусового виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, оскільки станом на час примусового виконання виконавчих листів, виданих на виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, останнє набрало законної сили та підлягало до обов`язкового виконання. Приватним виконавцем, за наслідком поданої заяви стягувача про примусове виконання рішення, правомірно винесено постанови про відкриття вказаних виконавчих проваджень, у відповідності до ст. 27, 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено розмір основної винагороди приватного виконавця та розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, а також вирішено питання з винесення постанови про накладення арешту коштів боржника. Станом на час стягнення грошових коштів боржника виконавче провадження було відкрито, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24 підлягало до обов`язкового виконання. Також з матеріалів справи вбачається, що стягнення грошових коштів боржника було проведено до скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, а відтак в межах відкритого та діючого виконавчого провадження.
Щодо вимог ОСОБА_1 про зобов`язання повернення стягнутих в межах виконавчих проваджень грошових коштів в порядку виконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року по справі №947/16849/24, яке було скасовано судом, суд правильно вважає їх не підлягаючими задоволенню через невірно обраний спосіб захисту.
Так, вказане питання врегульовано ст. 444 ЦПК України, якою передбачено поворот виконання рішення суду.
Поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає в поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та в подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала. Як наголошено в рішенні Конституційного Суду від 30.01.2003 №3-рп/2003 «правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини).
Поворот виконання рішення вирішується судом відповідно до ст. 444 ЦПК Україні, а не державним виконавцем, у проведенні якого перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення суду.
Згідно ч. 2 ст. 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Щодо стягнутих в процесі виконання рішення суду витрат виконавчого провадження, то суд дійшов правильного висновку, що останні не є грошовими коштами, які були стягнуті з боржника за рішенням суду, а є коштами виконавчого провадження, які не підлягають поверненню в порядку повороту виконання рішення суду.
Зокрема, згідно ч. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов вірного висновку про необґрунтованість заявлених вимог ОСОБА_1 , недоведеності неправомірних дій приватного виконавця, як і вчинення бездіяльності, в рамках виконавчих проваджень №78854686, №78854365.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відмова суду у задоволенні скарги в частині повернення коштів з мотивів невірно обраного способу захисту позбавила скаржника ефективного судового захисту.
Колегія суддів роз`яснює апелянту, що у постанові від 22.03.2023 року Верховний Суд у справі № 592/12956/21, роз`яснив питання щодо належного способу захисту при повернення коштів за скасованим судовим рішенням шляхом подачі заяви про поворот виконання судового рішення.
Поворот виконання рішення – це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть – у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням військової частини щодо офіційного тлумачення положення п. 28 ч. 1 ст. 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями п. 2, 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України вказано, що поворот виконання рішення – це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.
Тому суди, на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення, мають задовольняти відповідні заяви та повертати відповідачеві стягнені кошти за скасованим судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.
Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 20.06.2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).
Таким чином, після ухвалення у даній справі остаточного судового рішення, ОСОБА_1 має право звернутися до суду першої інстанції із заявою про поворот виконання судового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не вказують на порушення судом норм процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2025 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 27 травня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе