Справа № 761/17626/25
Провадження № 2/761/2208/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:
?? головуючого судді: Савицького О.А.,
?? при секретарі: Кочур Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
? 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду в електронній формі з позовом до Держави України в особі ГУНП у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб ГУНП у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в межах кримінального провадження №12018110200002079 у Позивача було вилучено автомобіль «Subaru Forester», д.н.з НОМЕР_1 , який визнано речовим доказом. Ухвалою суду від 04.09.2024 арешт з автомобіля скасовано, проте при зверненні за поверненням майна з`ясувалося, що автомобіль втрачено зі спецмайданчика ТОВ «Укрспецпарк», куди він був переданий на зберігання органом слідства. Позивач просить стягнути ринкову вартість авто та моральну шкоду.
? Ухвалою від 15.09.2025 відкрито провадження у справі, в порядку загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання.
? Ухвалою від 21.01.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
? Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позові з урахуванням уточнених позовних вимог та інших поданих ними заявах по суті справи.
? Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову в повному обсязі та просив відмовити у задоволенні заявлених вимог, посилаючись на доводи та обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву.
? Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду письмові пояснення в яких заперечив проти позову в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
? Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивачка є власницею транспортного засобу марки «Subaru Forester», д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , білого кольору, 2014 року випуску, що підтверджується договором купівлі-продажу № ДФуА-0002/255 від 12.09.2014 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серія НОМЕР_3 .
? 05.02.2019 позивачка звернулася до Вишнівського відділення поліції Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якої невідомі особи в період часу з 22 год. 30 хв. 04.02.2019 по 07 год. 30 хв. 05.02.2019 незаконно заволоділи транспортним засобом марки «Subaru Forester», д.н.з НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , білого кольору, 2014 року випуску, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія НОМЕР_3 належав їй, та знаходився біля буд. № 1-А по вул. Вітянська в м.Вишневе в Київській області.
? 05.02.2019 зазначені відомості були внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування за №12019110200000592 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, та розпочато досудове розслідування.
? Постановою старшого слідчого СВ Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області від 05.02.2019 зазначений автомобіль було визнано речовим доказом у межах кримінального провадження №12019110200000592 від 05.02.2019 та приєднано до справи.
? 05.02.2019 постановою старшого слідчого СВ Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області оголошено зазначений транспортний засіб у розшук.
? Ухвалою слідчого судді від 08.02.2019 в справі № 369/1663/19 було накладено арешт на вказаний автомобіль у кримінальному провадженні № 12019110200000592 від 05.02.2019, а також надано дозвіл на вилучення зазначеного транспортного засобу, власником якого є позивачка з подальшим поміщенням до майданчику тимчасового утримання транспортних засобів.
? Згідно з висновку експерта № 13-3/267 від 27.06.2019 вбачається, що ринкова вартість зазначеного транспортного засобу, який належить позивачці становить 526501 грн. 37 коп.
? Ухвалою слідчого судді від 04.09.2024 у справі № 758/12461/19 скасований арешт накладений ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.02.2019 (у справі № 369/1663/19), на транспортний засіб, власником якого є позивачка, та повернуто їй свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на зазначений транспортний засіб, два комплекти ключів до нього, а також фари до даного транспортного засобу.
? 02.12.2024 здійснено адвокатський запит до ГУНП у м.Києві та Київської міської прокуратури, у яких адвокат в інтересах позивачки просив повідомити місцезнаходження автомобіля, а також дату та час, коли вона матиме можливість повернути собі належний їй на праві приватної власності автомобіль.
З відповіді на адвокатський засіб вбачається, що Київська міська прокуратура, розглянувши адвокатський запит адвоката Буряка О.Г., надала відповідь №09/6-8765-2072ВИХ-24 від 11.12.2024, якою повідомила про те, що за результатом проведення ГУНП у м.Києві службового розслідування було встановлено, що транспортний засіб належний на праві власності позивачці, відсутній на спецмайданчиках Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк».
З огляду на вказані обставини матеріали цього службового розслідування разом із матеріалами кримінального провадження листом №09/6-280вих-22 від 18.02.2022 були направлені до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, для прийняття рішення в порядку ст. 214 КПК України.
? Також ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 12022100000000324 від 02.06.2022 за фактом привласнення майна в особливо великих розмірах, а саме транспортних засобів із спецмайданчиків Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України.
? Крім того, Київська міська прокуратура повідомила про те, що транспортний засіб позивачки в межах зазначеного кримінального провадження перебуває в розшуку.
? ГУНП у м.Києві, розглянувши адвокатський запит адвоката Буряка О.Г., надав відповідь № 280141 від 17.12.2024, якою повідомив про те, що на підставі наказу відповідача № 2306 «Про призначення та проведення службового розслідування» від 23.11.2021 у межах компетенції проведено службове розслідування, у ході якого встановлено, що до слідчого управління Відповідача надійшов лист Київської міської прокуратури № 09/6-8765-20 від 12.10.2021 відносно звернення позивачки, у якому зазначається про можливу втрату речового доказу - належного їй транспортного засобу марки «Subaru Forester», внаслідок неправомірних дій слідчих слідчого управління ГУНП у м.Києві під час досудового розслідування кримінального провадження №12018110200002079 від 31.03.2018.
? Крім того, ГУНП у м.Києві було проведено службове розслідування, яким було встановлено те, що старшим слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП у м. Києві капітаном поліції Євгеном Шкуматом під час складання процесуальних документів у кримінальному провадженні, а саме складання актів приймання-передачі транспортних засобів на зберігання до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецпарк» було допущено ряд суттєвих помилок у номерах шасі автомобілів марки «Subaru Forester», які передавалися на зберігання до цього товариства, що стало в свою чергу стало передумовою виникнення ситуації, пов`язаної із втратою речового доказу.
? Сектором документального забезпечення СУ ГУНП у м. Києві 30.12.2021 за вихідним реєстраційним номером №31326/125/23/6/01-2021 від 30.12.2021 копію висновку службового розслідування було направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, для прийняття рішення згідно чинного законодавства України.
? Також ГУНП у м.Києві повідомив про те, що на спеціальних майданчиках для збереження тимчасово затриманих транспортних засобів відповідача автомобіль, належний на праві власності позивачці відсутній.
Таким чином, і Київська міська прокуратура, і ГУНП у м.Києві повідомили позивачці про те, що ГУНП у м.Києві, як органом досудового розслідування, було втрачено транспортний засіб, належний їй на праві приватної власності, як речовий доказ у кримінальному провадженні №12018110200002079 від 31.03.2018.
? Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки.
Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Згідно з ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У відповідності до ч.1, п.п.2, 3 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.
Так, правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Отже, на відповідача як на орган досудового розслідування може бути покладено обов`язок щодо відшкодування позивачу завданої майнової шкоди внаслідок його незаконних дій чи бездіяльності.
Статтею 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений ч.4 ст. 168 КПК України.
Згідно з п.2 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої Наказом № 51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010, під час зберігання і передачі речових доказів, цінностей, документів та іншого майна вживаються заходи для забезпечення належного зберігання у вилучених об`єктів ознак і якостей, які визначають їх значення як речових доказів у кримінальних справах і які є на них, а також зберігання самих речових доказів, ознак і якостей з метою можливості їх подальшого цільового використання (якщо вони не можуть бути передані на зберігання потерпілим, їх родичам або іншим особам, а також організаціям).
Пунктом 86 вищезазначеної інструкції визначено, що у разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказами Міністерства юстиції України № 6/5, Генеральної прокуратури України №№ 3, Міністерства фінансів України № 41 від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня за № 106/1131).
Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.
У відповідності до п.5 Порядку № 1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування.
Згідно п.20 Порядку № 1104, зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Аналогічне положення міститься й в ч.4 ст. 100 КПК України, відповідно до якої у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути власнику таку саму річ або відшкодувати її вартість.
З метою забезпечення збереження транспортного засобу, як речового доказу по вказаному вище кримінальному провадженню, ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 08.02.2019 в справі №369/1663/19 було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Вишнівського ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції Бруссо Дарини Василівни про арешт автомобіля у кримінальному провадженні №12019110200000592 від 05.02.2019.
Даною ухвалою було накладено арешт на транспортний засіб позивачки, а також надано дозвіл на вилучення транспортного засобу, власником якого є позивачка, з подальшим поміщенням до майданчику тимчасового утримання транспортних засобів.
Представник відповідача у своєму відзиві зазначив, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів ГУ НП у м. Києві 30.08.2019 транспортний засіб було передано на зберігання ТОВ «Укрспецпарк» на цілодобово охоронювану стоянку, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Канальна, буд.1, що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу на зберігання від 30.08.2019.
Також обставини передачі транспортного засобу на зберігання ТОВ «Укрспецпарк» на цілодобово охоронювану стоянку, яка знаходиться за адресою: м.Київ, вул.Канальна, буд.1, підтверджуються відповіддю Київської міської прокуратури № 09/6-8765-2072ВИХ-24 від 11.12.2024 на адвокатський запит адвоката Буряка О.Г.
Відповідно до ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
За статтею 169 КПК України, у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.
Отже, обов`язок відповідача як органу досудового розслідування належно зберігати арештований автомобіль, який на праві приватної власності належить позивачці, як доказ у межах кримінального провадження № 12018110200002079 від 31.03.2018 та його повернути позивачці після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством України.
З огляду на те, що суд ухвалою від 04.09.2024 в справі № 758/12461/19 скасував накладений на транспортний засіб арешт та зобов`язав повернути позивачці свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 на автомобіль, два комплекти ключів до нього, а також фари до даного транспортного засобу, позивачка звернулася до та Київської міської прокуратури та відповідача із адвокатськими запитами задля належного виконання зазначеного рішення суду.
Проте як було повідомлено і Київською міською прокуратурою, і відповідачем, станом на дату подання цієї позовної заяви невідоме місцезнаходження транспортного засобу, чим фактично вказані правоохоронні органи констатували втрату речового доказу, а саме транспортний засіб позивачки, який перебував на зберіганні у відповідача.
У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Законом України № 475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди, застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У відповідності до п. 101 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції 254к/96-ВР судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. 
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Враховуючи вищезазначене, органами, які є відповідальними за завдання позивачу майнової (матеріальної) та моральної шкоди є відповідач як особа, відповідальна у спірний період за збереження та повернення позивачу арештованого транспортного засобу як речового доказу в межах зазначеного вище кримінального провадження.
Як було встановлено судом із зібраних в справі доказів, згідно висновку експерта № 13-3/267 від 27.06.2019 ринкова вартість автомобіля позивачки становить 526501 грн 37 коп.
Таким чином, відповідачем як органом досудового розслідування внаслідок втрати транспортного засобу як речового доказу було завдано позивачці майнової шкоди в розмірі 526501 грн 37 коп, у зв`язку з чим суд вважає, що за необхідне стягнути вказану суму грошових коштів з відповідача на користь позивача.
? Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
? Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р. передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
? Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
? При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
? Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачці моральної шкоди, яка полягає у понесених нею моральних (душевних) страждань є зокрема втрата транспорного засобу, відчуття несправедливості, витрати зусиль спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.
? Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, суд приходить до висновку, про наявність спричиненої позивачу незаконними діями працівників ГУНП у м.Києві моральної (немайнової) шкоди, однак при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, які полягали саме у душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку із втратою рухомого майна, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вона була вимушений витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 10000 грн., відшкодування яких підлягає з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України.
? Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційні втрати в сумі 304454,84 грн., оскільки в даному випадку шкода завдана позивачці з боку працівників відповідача, не є грошовим зобовязанням в розумінні ч.2 ст 625 ЦК України, на положення якої посилається сторона позивача. 
? Крім того позивачка просить відшкодувати їй витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 150000 грн.
? За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
? Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
? Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
? Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
? Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16.
? Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
? При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
? У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002р. «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
? Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
? Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону, встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
? Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
? Відповідно до ст. 19 цього Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
? З урахуванням викладеного, враховуючи складність справи та тривалість її розгляду в суді першої інстанції, суд приходить до висновку, що на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 50000 грн.
Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог урозмірі 3 038, 21 грн.
? Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 110, 141, 142, 206, 258, 259, 263-266, 268, 274, 354, 355 ЦПК України, суд 

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
? Стягнути з Держави України за рахунок коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) 526501 (п`ятсот двадцять шість тисяч п`ятсот одна) гривня 37 копійок у рахунок відшкодування майнової (матеріальної) шкоди, яка була завдана Головним управлінням Національної поліції у місті Києві (ідентифікаційний код юридичної особи: 40108583)
? Стягнути з Держави України за рахунок коштів з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ) 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була завдана Головним управлінням Національної поліції у місті Києві (ідентифікаційний код юридичної особи: 40108583).
В решті вимог позову задоволенню не підлягає.
Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь Держави судового збору в розмірі 3 038 (три тисячі тридцять вісім) гривень 21 копійка.
Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: