Номер провадження: 22-ц/813/2384/26, 22-ц/813/2681/26
Справа № 509/3417/25
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
за участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов Андрій Ігорович, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Губська Христина Юріївна, на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 21 листопада 2025 року, постановлених під головуванням судді Петрюченко М.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, 

в с т а н о в и в :

У червні 2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок злочинних дій цивільного відповідача у розмірі 150000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 50 000 грн.
В обґрунтування позову зазначав, що Іллічівським міським судом Одеської області 23.08.2024 у справі: № 509/4013/24 винесено вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 05.07.2024 між сторонами кримінального провадження: прокурором Чорноморської окружної прокуратури Маричевою О.Г. та обвинуваченим ОСОБА_2 за участю його захисника - адвоката Суліми Олени Ігорівни в кримінальному провадженні №12024162380000255.
Визнано ОСОБА_2 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345-1 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді 1 року позбавлення волі. Відповідно до положень ст.75 КК України звільнити ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік з покладанням на нього згідно з п.1,2 ч.1 ст.76 КК України відповідних обов`язків.
Позивач зазначав, що факт вчинення погроз журналісту у зв`язку з виконанням ним професійної діяльності є встановленим та підтвердженим у рамках кримінального провадження, за результатом якого укладено угоду про визнання винуватості відповідача (відповідно до ст.472 КПК України), що фактично прирівнюється до визнання обвинуваченим своєї вини у скоєнні злочину.
Журналіст ОСОБА_1 , виконуючи професійні обов`язки, діяв у межах наданих законом прав (Закон України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста»). Висловлені погрози ОСОБА_2 спрямовані на припинення законної діяльності журналіста ОСОБА_1 , що порушило його право на професійну безпеку, а також спричинило негативні морально - психологічні наслідки: тривогу, страх, приниження, відчуття небезпеки, що обмежувало подальшу діяльність журналіста у межах реалізації свого права.
Позивач вказував, що погрози зі сторони відповідача, висловлені в публічному місці під час здійснення журналістом репортажу на місці події, були безпідставними, агресивними та навмисними, мали за мету перешкодити професійній діяльності журналіста, що є особливо небезпечним проявом тиску на свободу слова та незалежність медіа.
Погрози знищення професійної відеокамери — Panasonic РХ- НОМЕР_1 , що є елементом праці журналіста, викликали у ОСОБА_1 реальні побоювання за своє майно, безпеку та можливість надалі здійснювати журналістську діяльність, що підтверджується не лише змістом висловлювань, а й конкретним контекстом, в якому вони пролунали.
Погрози були висловлені у момент, коли ОСОБА_1 здійснював фіксацію події для подальшого розміщення репортажу в онлайн-медіа « Альтернатива.орг», отже дії ОСОБА_2 несли ризик перешкоджання свободі слова, втручання у незалежність медіа та створення атмосфери страху і небезпеки для особи, що здійснює публічну функцію інформування суспільства.
Внаслідок погроз ОСОБА_1 відчув емоційне напруження, хвилювання, обґрунтований страх за своє майно та свою фізичну безпеку; порушено нормальний психологічний стан журналіста, оскільки він був змушений діяти під тиском, озиратися, коригувати фіксацію репортажу, що напряму вплинуло на реалізацію його професійних обов`язків.
У подальшому ОСОБА_1 зазнавав постійного нервового напруження, тривалого відчуття загрози та небезпеки при виконанні журналістських завдань, обмеження свободи професійної самореалізації.
Вказані дії спричинили загострення та погіршення стану здоров`я позивача, так згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого 10797/25 (а/к 2098/25) ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 28.03.2025 по 04.04.2025.
Позивач вважає, що, враховуючи публічний характер його журналістської діяльності, наявність реальної загрози майну журналіста у зв`язку з реалізацією ним функції інформування суспільства, суспільну значущість захисту свободи слова, тривалий негативний психологічний вплив події на позивача, законодавчі гарантії особливого захисту журналістів, розмір моральної шкоди, завданої йому унаслідок дій ОСОБА_2 , є справедливим та співмірним у розмірі 150 000 грн., що має компенсувати завдані страждання, емоційний тиск, тривалу психологічну напругу, приниження професійної гідності, а також страх, викликаний протиправними погрозами.
Рішенням Чорноморського міського суду Одеської області від 30.10.2025 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану внаслідок злочинних дій цивільного відповідача у розмірі 20000 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.
06.11.2025 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Губська Х.Ю. звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн.
Додатковим рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 21.11.2025 ухвалено додаткове рішення у справі; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14870,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Смирнов А.І., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Також апелянт просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 75 000 грн., з яких 25 000 грн. – витрати понесені в апеляційній інстанції, 50 000 грн. – витрати в суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при визначені розміру моральної шкоди не врахував публічний характер правопорушення, факт приниження честі та гідності апелянта, характер та інтенсивність принижень, глибину та тривалість моральних страждань, ступень негативних наслідків спричинених протиправними діями відповідача. Також вважає помилковими висновки суду про не надання до суду доказів понесених витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 50 000 грн.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Смирнов А.І., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені заяви повністю, посилаючись на те, що стягнута судом сума не підтверджена належними і допустимими доказами.
Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Губська Х.Ю., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволені позову відмовити, додаткове рішення суду змінити в частині визначення суми з 14 870 грн на 25 000 грн, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач довів наявність у нього права на отримання моральної компенсації за спричинений йому діями відповідача розлад його душевного здоров`я та моральні страждання, що знайшло своє підтвердження доказами під час розгляду справи, є помилковими та ґрунтуються на припущеннях. Також скаржником стверджується, що понесені відповідачем витрати в розмірі 25 000 грн. підтверджені документально та знайшли своє відображення в матеріалах судової справи, є співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на підготовку та подання процесуальних документів, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Губська Х.Ю., просить відмовити у задоволені апеляційної скарги ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги.
За наслідком розгляду даної справи, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 22.06.2026 року о 11 год 00 хв для ухвалення та проголошення судового рішення.
Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового рішення, сторони повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Смирнова А.І., представників відповідача – адвоката Губську Х.Ю., адвоката Чекал О.Г., дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За положеннями п. 2, ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, вироком Іллічівського міського суду Одеської області 23.08.2024 у по справі: № 509/4013/24 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 05.07.2024 між сторонами кримінального провадження: прокурором Чорноморської окружної прокуратури Маричевою О.Г. та обвинуваченим ОСОБА_2 за участю його захисника - адвоката Суліми О.І. в кримінальному провадженні № 12024162380000255 (а.с.15-16).
ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345-1 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді 1 року позбавлення волі. Відповідно до положень ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік з покладанням на нього згідно з п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України відповідних обов`язків.
Згідно змісту вироку встановлено наступні обставини скоєння злочину:
«.. відповідно до протоколу № 27, рішення № 1433 Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 16.11.2023 зареєстровано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , суб`єктом у сфері онлайн медіа, внесено до Реєстру суб`єктів у сфері медіа відомості щодо реєстранта фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , з присвоєнням йому ідентифікатора у реєстрі як суб`єкта у сфері онлайн медіа, ідентифікатора медіа - R40-01746, за адресою за якою здійснюється редакційний контроль вул. Портова 7, смт. Овідіополь Одеської області, 67801 з видом онлайн медіа вебсайту з назвою онлайн медіа «Альтернатива.орг».
Таким чином, ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста» є журналістом суб`єктом у сфері онлайн медіа та має документ, що підтверджує статус журналіста, який містить найменування та вид медіа, його ідентифікатор у Реєстрі суб`єктів у сфері медіа, фото, прізвище, ім`я та по батькові журналіста, номер документа, дату видачі і строк його дії, підпис особи, яка видала документ.
13.02.2024 ОСОБА_1 , здійснюючі свою журналістську діяльність, близько 16:30 прибув до перехрестя вулиць Тараса Шевченка та Портова у селищі Овідіополь Одеського району Одеської області, перед яким зі сторони вул. Портова в напрямку вул. Тараса Шевченка працівники СРПП ВП №1 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області за порушення правил дорожнього руху зупинили автомобіль «VW Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 .
Під час здійснення професійної діяльності журналіст ОСОБА_1 мав при собі на видному місці відповідне посвідчення журналіста та відеоапаратуру для запису, якою почав здійснювати відеозапис репортажу, з метою його поширювання на вебсайті онлайн медіа «Альтернатива.орг».
У вказаний час водій ОСОБА_2 вийшов за керма автомобіля «VW Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на проїжджу частину та ОСОБА_1 під час спілкування представився йому журналістом «Альтернатива.орг».
ОСОБА_2 , маючи прямий намір, спрямований на припинення здійснення професійної діяльності журналіста ОСОБА_1 , будучи достовірно обізнаним про той факт, що останній є журналістом у сфері онлайн медіа «Альтернатива.орг», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, спрямованих на висловлення погроз щодо пошкодження майна журналіста у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їхнього настання, почав погрожувати ОСОБА_1 у пошкодженні наявного у журналіста майна, а саме відеокамери «Panasonic» PX-X1000, на яку здійснювався журналістом відеозапис, та розуміючи, що ця погроза буде здатна викликати у останнього побоювання у подальшому вести відеозапис репортажу, і бажаючи цього, висловив декілька разів погрози на адресу журналіста пошкодженням наявної у нього відеокамери шляхом її розбиття висловлюваннями: «Уберіть камеру, перестаньте знімати, а то я розіб`ю камеру», які останній сприйняв як реальні погрози пошкодження належного йому майна.
За таких обставин, висловлювання ОСОБА_2 містять прямі погрози пошкодженням майна журналіста ОСОБА_1 у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.
Таким чином, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345-1 КК України: погроза пошкодження майна щодо журналіста, у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності».
Іспитовий строк ОСОБА_2 обчислювати з 23 серпня 2024 року з моменту проголошення вироку (ч.1 ст.165 КПК України).
В судовому засіданні обвинувачений визнав себе винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні в повному обсязі та пояснив суду, що цілком розуміє свої права, передбачені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, наслідки укладення, затвердження угоди та наслідки її невиконання, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Потерпілим від вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення є позивач ОСОБА_1 .
При розгляді цього кримінального провадження цивільний позов не заявлявся, тобто питання відшкодування моральної шкоди не вирішувалось.
Задовольняючи частково позовні вимоги в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що, враховуючи характер протиправного діяння відповідача, ступінь його вини у даному випадку, а також, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача, вину останнього у заподіянні цієї шкоди, обсяг та глибину душевних страждань позивача, конкретні обставини, за яких позивачу ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, зважаючи на вимоги розумності, справедливості і добросовісності, вік відповідача, суд прийшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача.
Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції та з огляду на доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок ушкодження здоров`я у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, за яких обставин чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, тощо.
Виходячи з положень ст.ст. 16, 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц).
Тлумачення положень ст.ст. 11, 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 05.04.2021 у справі №766/21131/18).
З огляду на викладене, для покладення відповідальності на заподіювача моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою, вина в заподіянні шкоди.
Протиправною вважається така поведінка особи, яка порушує приписи закону чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком Іллічівського міського суду Одеської області 23.08.2024 у по справі: № 509/4013/24 у зв`язку із затвердженням угоди про визнання винуватості, укладену 05.07.2024 між сторонами кримінального провадження, ОСОБА_2 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345-1 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді 1 року позбавлення волі. Відповідно до положень ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік з покладанням на нього згідно з п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України відповідних обов`язків.
Згідно змісту вказаного вироку, 13.02.2024 ОСОБА_2 , маючи прямий намір, спрямований на припинення здійснення професійної діяльності журналіста ОСОБА_1 , будучи достовірно обізнаним про той факт, що останній є журналістом у сфері онлайн медіа «Альтернатива.орг», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, спрямованих на висловлення погроз щодо пошкодження майна журналіста у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їхнього настання, почав погрожувати ОСОБА_1 у пошкодженні наявного у журналіста майна, а саме відеокамери «Panasonic» PX-X1000, на яку здійснювався журналістом відеозапис, та розуміючи, що ця погроза буде здатна викликати у останнього побоювання у подальшому вести відеозапис репортажу, і бажаючи цього, висловив декілька разів погрози на адресу журналіста пошкодженням наявної у нього відеокамери шляхом її розбиття висловлюваннями: «Уберіть камеру, перестаньте знімати, а то я розіб`ю камеру», які останній сприйняв як реальні погрози пошкодження належного йому майна.
З наведеного вбачається визнання відповідачем – ОСОБА_2 своєї вини у вчиненні відносно ОСОБА_1 , який є журналістом та згідно протоколу № 27, рішення № 1433 Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 16.11.2023 зареєстрований як фізична особа-підприємець., суб`єктом у сфері онлайн медіа, передбаченого положеннями ч. 1 ст. 345-1 КК України, відповідно до положень якої відповідальність передбачена за погрозу вбивства, насильства або знищення чи пошкодження майна щодо журналіста, його близьких родичів чи членів сім`ї у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності.
Відповідно факт вчинення відповідачем погроз позивачу у зв`язку із виконанням останнім своєї професійної діяльності підтверджується викладеними обставинами справи.
Звертаючись до суду із позовними вимогам щодо відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, зазначалося, що погрози ОСОБА_2 були висловлені під час здійснення позивачем своєї професійної діяльності як журналіста, та спрямовані на припинення діяльності останнього як журналіста та порушило його право на професійну діяльність, що в свою чергу підтверджується також матеріалами справи та безпосередньо вищевказаним вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 23.08.2024 винесеним відносно ОСОБА_2 . Також позивачем стверджується, що такі дії ОСОБА_2 спричинили негативні морально-психологічні наслідки: тривогу, страх, приниження, відчуття небезпеки, що обмежувало подальшу діяльність журналісту у межах реалізації свого права.
З підстав викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо законних та обґрунтованих висновків суду в частині наявності підстав для стягнення в даному випадку моральної шкоди, з огляду на особу потерпілого від кримінального правопорушення вченого відповідачем - ОСОБА_3 , обставини даного правопорушення, а саме висловлення погроз відповідачем в сторону ОСОБА_1 , який діяв у відповідності до положень ЗУ «Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста» як суб`єкт у сфері онлайн медіа, наявності вироку у вищевказані кримінальній справі, що в своїй сукупності з іншими матеріалами справи підтверджує факт понесення позивачем відповідних моральних страждань, завданим кримінальним правопорушення, в тому числі й страху за продовження подальшої діяльності як журналіста та виконання покладених на нього обов`язків.
З підстав викладеного, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди відхиляються апеляційним судом.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині розміру моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначений позивачем розмір моральної шкоди в повній мірі відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та згідно вищенаведеної судової практики не може приводити до безпідставного збагачення такої особи.
Посилання скаржника на загострення наявних у нього хронічних захворювань у зв`язку із вищенаведеними діями відповідача – ОСОБА_2 відхиляються апеляційним судом, оскільки виписки із медичної картки на яку міститься посилання в апеляційній скарзі надана за період з 28.03.2025 по 04.04.2025, тобто майже через рік від подій, зазначених у вироку Іллічівського міського суду Одеської області, а тому з огляду на різні періоди виникнення даних подій надана скаржником виписка не може бути беззаперечним доказом на підтвердження наявності в даному випадку причино-наслідкового зв`язку між подіями, що відбувалися 13.02.2024 та періодом стаціонарного лікування позивача.
Щодо правничої допомоги.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу правову допомогу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що до матеріалів справи не надано платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, тощо.
Однак колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погоджується не в повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36),від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».
З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду із вимогами щодо стягнення витрат на правничу допомогу, позивачем надано копію договору про надання правової допомоги № 18.06.2025.4 від 16.06.2026, укладеного між керуючим партнером адвокатського об`єднання «Центр юридичної допомоги «Правовий елемент» - Смирновим А.І. та ОСОБА_1 , за умовами якого об`єднання зобов`язується надавати правову допомогу клієнту, направлену на представництво та захист його інтересів у правовідносинах, що виникли та/або можуть виникнути у клієнта з будь-якою особою.
Згідно п. 6.2 вартість правової допомоги за даним договором становить 50000,0 грн.
До вказаного договору долучено акт приймання-передачі наданих послуг від 09.09.2025, згідно змісту якого підписанням даного акту клієнт підтверджує факт належного отримання послуг відповідно до положень договору № 18.06.2025.4 від 18.06.2025, а також немає претензій до об`єднання стосовно отриманих від нього послуг, вказаних в цьому акті та не має жодних матеріальних та інших претензій. 
Разом з тим, з огляду на вищевикладені правові положення та сталу судову практику щодо стягнення витрат на правову допомогу, заявлений в даному випадку позивачем розмір витрат на правову допомоги повинен бути підтверджений належними та обґрунтованими доказами у розумінні положень ст.ст. 76, 77 ЦПК України, за сукупності яких можна було б встановити детальний перелік наданих адвокатом/адвокатським об`єднання юридичних послуг та зазначення часу і вартості таких. Проте, долучений позивачем акт приймання-передачі наданих послуг від 09.09.2025 не містить детальний опис фактично наданих та отриманих позивачем послуг, із зазначенням відповідності вартості таких. Дана інформація не містить також і в наданому позивачем договорі про надання правової допомоги. З огляду на викладене, у суду відповідно відсутня можливість перевірити заявлений розмір витрат на правничу допомогу з огляду на реальність їх понесення (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їх розміру.
З підстав викладеного, колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 у відповідній частині, вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутності правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правовому допомогу, однак з помилкових мотивів, у зв`язку із чим оскаржуване рішення в даній частині підлягає зміні, а саме в мотивувальній частині даного рішення.
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Губська Х.Ю., про ухвалення у справі додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із того, щозаявлений розмір витрат на правничу допомогу, визначений представниками відповідача у розмірі 25 000 грн є не співмірним із складністю справи, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, тому підлягає зменшенню. За таких обставин, суд прийшов висновку для ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну (правничу) допомогу у розмірі 14870,00 грн, які підтверджено належними доказами.
Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Губською Х.Ю., яка діє від імені ОСОБА_4 , на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано копію договору № 1018 про надання правничої допомоги від 28.08.2025.
Пунктом 4 даного договору передбачено, що на визначення розміру гонорару впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правничої допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього договору або на підставі рахунку, наданого адвокатським об`єднанням.
Згідно долученої додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги № 1018 від 28.08.2025 сторонами погоджено розмір гонорару за надання правничої допомоги клієнту, що становить 25000,0 грн. Однак переліку фактично наданого обсягу правової допомоги вказана додаткова угода також не містить.
При цьому, слід зауважити, що безпосередньо умовами договору про надання правової допомоги сторонами обумовлено, що розмір гонорару повинен вирахуватися в тому числі й з урахуванням обсягу наданих правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату, однак перелік таких в даному договорі не міститься.
З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені правові положення та судову практику, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо помилкових висновків суду першої інстанції в даному випадку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення понесених витрат на правову допомогу, оскільки, вирішуючи питання щодо співмірності заявлених витрат, судом першої інстанції не взято до уваги відсутність в матеріалах справи будь-якого опису наданих правових послуг за договором № 1018 від 28.08.2025, що безпосередньо згідно умов вказаного договору впливає на визначення розміру таких витрат, та як наслідок позбавлення іншої сторони права на належне дослідження питання щодо реальності переліку фактично виконаних робіт за розумності наведеної їх вартості. Таким чином, з огляду на викладене, в даному випадку наявні правові підстави для скасування оскаржуваного додаткового рішення та відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Губська Х.Ю., про стягнення понесених витрат на правову допомогу.
Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, з огляду на часткову обґрунтованість доводів апеляційних скарг, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішенняЧорноморського міського суду Одеської області від 30.10.2025 підлягає зміні в мотивувальній частині щодо вирішення питання про стягнення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу, додаткове рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 21.11.2025 підлягає скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення та стягнення понесених витрат на правовому допомогу.
З урахуванням зазначеного вище, заяви учасників справи про стягнення витрат на правничу допомогу, понесену в суді апеляційної інстанції не підлягають задоволенню з підстав того, що рішення в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди залишено без змін, а скасування додаткового рішення відповідно до ст. 141 ЦПК України не є підставою для розподілу судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Губська Христина Юріївна, на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов Андрій Ігорович, на рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року – задовольнити частково.
Рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2025 року в частині вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу змінити в частині мотивування, виклавши його зміст в реакції цієї постанови.
В іншій частині залишити без змін.
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Губська Христина Юріївна, та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнов Андрій Ігорович, на додаткове рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 21 листопада 2025 року – задовольнити частково.
Додаткове рішення Чорноморського міського суду Одеської області від 21 листопада 2025 року – скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Губська Христина Юріївна, про ухвалення додаткового рішення та стягнення витрат на правничу допомогу – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 22 червня 2026 року.

Головуючий О.С. Комлева

Судді С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький