Номер провадження: 22-ц/813/2485/26 
Справа № 521/12861/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
07.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Юцикова Д.Є.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна,
на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав, за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 17.12.2016 року до його розірвання за рішенням суду від 19.11.2019. У шлюбі у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17.12.2019 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі, у розмірі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину, із застосуванням індексації, починаючи з 05.09.2019 до повноліття дітей. Відповідач не виконує зазначене рішення суду та має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 120 000,00 грн. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не цікавиться дітьми, не проявляє жодного інтересу до їх виховання, стану здоров`я, самопочуття, розвитку, зв`язку та відносин з дітьми не підтримує. Будь-яких перешкод відповідачеві у виконанні батьківських обов`язків позивач не вчиняла. Після розірвання шлюбу відповідач не піклується про дітей, їх фізичний і духовний розвиток, не надає належної допомоги в їх утриманні. Позивач пов`язана необхідністю узгоджувати з відповідачем всі питання щодо дітей, які вимагають його письмової згоди.
З урахуванням наведеного, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , зазначивши, що він має намір та вживає заходи для погашення заборгованості з аліментів та має намір і бажання спілкуватися зі своїми дітьми, однак позивач не сприяє таким намірам. Через складні життєві обставини, викликані воєнною агресією російської федерації, проживання позивача з дітьми та відповідача у різних країнах, маленький вік дітей, спілкування відповідача з дітьми можливе лише за активного сприяння позивача, яка такого не надає. Відповідач намагається влаштувати своє життя в еміграції таким чином, щоб покращити свій фінансовий стан та мати можливість належним чином брати участь в утриманні дітей. Через те, що сторони проживають в різних країнах, а в Україні триває війна, можливість повноцінного отримання об`єктивних відомостей органом опіки та піклування є вкрай обмеженою. Наголошує, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, цей захід є крайньою мірою впливу та захисту прав дитини. Вважає, що позивач не надала достатніх доказів свідомого, умисного ухилення відповідачем виконання батьківських обов`язків. Водночас відповідач має безпосередню зацікавленість, бажання та готовність брати участь у вихованні дітей, спілкуванні з ними, піклуванні та наданні матеріальної допомоги. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Хаджибейський районний суд м. Одеси рішенням від 23 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишив без задоволення.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей, а позбавлення батьківських прав відносно них не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Батько дітей бажає спілкуватися з ними, проти позбавлення батьківських прав заперечує, позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим суд відмовив в задоволенні позову. Матеріали справи також не містять відомостей про застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дітей. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом саме позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна, просить скасувати рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року по справі №521/12861/24 та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог з огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийняв доводи відповідача про наявність у нього фінансових труднощів та про нібито перешкоджання з боку позивача у спілкуванні з дітьми, хоча відповідач не подав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих тверджень. Натомість скаржник надав суду належні та допустимі докази, які наявні в матеріалах справи та підтверджують, що вона неодноразово створювала умови та пропонувала можливості для спілкування дітей з батьком, однак відповідач свідомо ухилявся від такого спілкування. Факт перебування сторін у різних країнах не є об`єктивною перешкодою для виконання відповідачем батьківських обов`язків, оскільки сучасні засоби зв`язку забезпечують повноцінну можливість дистанційного спілкування у будь-який зручний час.
Скаржник наголошує, що ухвала суду від 28 серпня 2024 року була вручена представнику відповідача 12 вересня 2024 року, останній день для подання відзиву сплив 27 вересня 2024 року включно. Натомість відзив на позовну заяву подано відповідачем 13 листопада 2024 року, тобто з пропуском встановленого судом строку. За таких обставин, прийняття судом до уваги та використання у мотивувальній частині рішення окремих доводів і доказів, викладених у відзиві, який подано з грубим порушенням встановленого строку, суперечить вимогам статті 178 ЦПК України та принципам змагальності й рівності сторін. Суд першої інстанції був зобов`язаний розглядати справу та ухвалювати рішення виключно на підставі матеріалів, поданих у встановлені строки. Вищенаведене свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Скаржник зазначає, що відповідач припинив регулярну сплату аліментів із лютого 2021 року. Починаючи з лютого 2022 року почала систематично накопичуватись заборгованість по сплаті аліментів. Протягом 2023 року відповідач сплатив аліменти у березні, липні та вересні на загальну суму 15 000,00 грн. За 2024 рік позивач сплатив аліменти на загальну суму 5 000,00 грн. З квітня 2024 року і по теперішній час відповідач аліменти не сплачує. ОСОБА_3 встановлено діагноз: розлад аутичного спектра (РАС), на підставі якого розроблено та впроваджено індивідуальний план корекційно-розвивальних заходів, завдяки яким досягнуто значного позитивного прогресу в розвитку та адаптації дитини. Дитина з огляду на встановлений діагноз розладу аутичного спектра потребує постійного дотримання спеціальної лікувальної дієти (безглютенова, безказеїнова, без доданого цукру). Вартість продуктів для такої дієти значно перевищує вартість звичайного харчування та становить додаткове фінансове навантаження, яке скаржник несе одноособово. Окрім регулярних занять із фахівцями дитині періодично необхідно проходити медичні обстеження, лабораторні аналізи та консультації профільних лікарів. Усі відповідні витрати також покладаються виключно на скаржника, оскільки відповідач жодної фінансової участі в лікуванні та розвитку дитини не бере. Крім того, відповідач повністю самоусунувся від виконання інших батьківських обов`язків, зокрема від виховання, емоційної та психологічної підтримки дитини. З урахуванням особливих потреб ОСОБА_3 у стабільній підтримці всіх членів сім`ї, така свідома відмова батька від спілкування та участі у житті сина завдає дитині додаткової психоемоційної шкоди та перешкоджає її повноцінному розвитку, проте суд першої інстанції проігнорував вищенаведені докази та доводи.
В апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що з листування сторін вбачається, що відповідач повідомив про створення нової сім`ї та народження іншої дитини, у зв`язку з чим свідомо відмовляється підтримувати будь-які відносини зі скаржником та спільними дітьми, сплачувати аліменти та виконувати батьківськи обов`язки. У тій самій переписці відповідач підтвердив намір повністю відмовитися від батьківських прав стосовно дітей та заявив про готовність подати відповідну нотаріальну заяву. Суд першої інстанції ці матеріали повністю проігнорував, не відобразив у рішенні факт їх отримання, не дослідив їх змісту та не надав жодної правової оцінки, чим порушив вимоги статті 263 ЦПК України щодо повного, всебічного й об`єктивного з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, а отже ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення
Крім того, судом проігноровано висновок психолога №100/06/25-93 від 23.01.2025 року, не надано жодної правової оцінки цьому доказу та не зазначено мотивів його відхилення чи ігнорування. 
Скаржник зазначає, що утримання дітей є обов`язком, а не правом. Їх матеріальне забезпечення повинно бути на першому місці у батька, який бажає приймати участь в житті дітей. Вказані обставини свідчать про свідоме та тривале ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, передбачених статтями 141, 150, 155 Сімейного кодексу України. 

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою,  ОСОБА_2 роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України, Службі у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації роз`яснювалось право на подання письмових пояснень на апеляційну скаргу у відповідності до ст. 360 ЦПК України.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Дабіжа О. А. копію ухвали про відкриття провадження від 26.11.2025 року отримала 04.12.2025 року о 07:17:00 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 
Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації копію ухвали про відкриття провадження від 26.11.2025 року отримала 04.12.2025 року о 7:10:01 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
ОСОБА_2 копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 26.11.2025 та апеляційну скаргу з додатками отримав за адресою його реєстрації у відповідності до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.05.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.03.2025 року задоволено клопотання сторони позивача про виклик та допит свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , після НОМЕР_1 .06.2025 року під час розгляду справи судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 була допитана, а у зв`язку з неявкою ОСОБА_6 суд прийняв відмову від допиту вказаного свідка, що підветрджується протоколом судового засідання від 12.06.2025 року, перейшовши до розгляду справи по суті. Представник позивача приймав участь під час розгляду справи судом першої інстанції, проте в останньому судовому засіданні не заперечував проти закінчення з`ясування обставин та не заявляв клопотання про виклик та допит свідків. 
Так, частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції, проте таких виключних випадків позивачем не зазначено і не викладено в апеляційній скарзі і клопотанні.
Окрім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.05.2026 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання про прийняття нових доказів, доданих скаржником до апеляційної скарги. Колегія суддів зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами. 
Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. 
Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. 
Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування. Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні. 
Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 922/393/18, тому апеляційний суд відмовляє у приєднання доказів отриманих скаржником після ухвалення оскаржуваного рішення.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції участь приймав представник позивача, надавав пояснення та докази. 
Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач не був позбавлений можливості заявляти клопотання, подавати докази та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. 
Зважаючи на те, що сторона позивача не навела аргументів щодо неможливості подання доказів під час розгляду справи до суду першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність правових підстав прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Дабіжа О. А., Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації судові повістки-повідомлення отримали 25.02.2026 року в особистих кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.
ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п.3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник Дабіжа Олена Анатоліївна просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей, а позбавлення батьківських прав відносно них не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Суд дійшов висновку про те, що підстави, передбачені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. Батько дітей бажає спілкуватися з ними, проти позбавлення батьківських прав заперечує, позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим суд відмовив в задоволенні позову. Матеріали справи також не містять відомостей про застосування до ОСОБА_2 заходів попередження та впливу про необхідність змінити ставлення до дітей. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що поведінка відповідача відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом саме позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своїх дітей і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому 17.12.2016 Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області шлюбі, який розірвано рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 19.11.2019 року, яке набрало законної сили 21.12.2019 року (справа №521/14676/19).
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджуються повторними свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_2 , виданими 14.09.2019 Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Адресою місця реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є АДРЕСА_1 . 
Наразі діти разом з матір`ю проживають на території Федеративної Республіки Німеччина, вказана обставина ніким не заперечувалась.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. 
Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
Згідно частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. 
Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. 
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц (провадження №61-12305св18)). 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). 
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. 
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13). 
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява №70879/11) Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21. 
Як вбачається із тексту позовної заяви, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.
Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_3 №100-3624 від 18.03.2025 року, наданого на виконання вимог статті 19 Сімейного кодексу України, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орган опіки та піклування) вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Судом не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача є недостатньо обґрунтованим, посилання у Висновку на те, що за останні два роки відповідач не проявляв зацікавленості в житті дітей та не спілкується з ними здійснені на підставі показань позивача. Висновок органу опіки та піклування містить інформацію про те, що з ОСОБА_2 була проведена бесіда в телефонному режимі, із якої встановлено, що останній категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд вказав, що зазначена у висновку інформація, про те, що ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся в дитячому садку, не був учасником батьківських чатів, в яких відбувалися ознайомлення батьків зі світлинами та відеозаписами перебування дітей в садку, інформаційними постами педагогів щодо навчально-виховного процесу тощо, не може служити беззаперечному свідченню ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, зокрема й через те, що останній проживає окремо, та з початку 2022 року перебуває за межами території України.
Згідно ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки є недостатньо мотивованим, ґрунтується лише на поясненнях матері дітей, відомостях із закладів охорони здоров`я, освіти та органу виконавчої служби. У вказаному висновку не наведено беззаперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, він не містить висновків про те, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси. Зазначений висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. У висновку не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з батьками щодо врегулювання спірних відносин.
В свою чергу Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного з батьків батьківських прав (див. постанову Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 685/511/19). 
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам і встановив, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Суд першої інстанції не встановив обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач відповідних доказів суду не надала. Зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Проживання дітей та батька у різних країнах не свідчить про те, що батько дітей не бажає брати участь в їх утриманні і вихованні, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками, а недостатня участь його у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку особи неможливо (постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі №640/13989/19, провадження №61-19388св21, від 22серпня 2022 року у справі № 462/1991/20, провадження №61-21418св21)
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Сам по собі факт, що батько не у достатній мірі спілкується з дітьми, забезпечує їх матеріально, бере участь у їх вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, колегія суддів зважує на те, що позбавлення батьківських прав щодо дітей та усвідомлення цього самими дітьми вже несе в собі негативний вплив на їх свідомість, і застосовувати цей захід слід лише як крайню міру впливу та захисту прав дітей.
Отже, позбавлення батьківських прав відповідача відносно дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки обставини свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині. 
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що позивач не надала достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні. 
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі №542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі №638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі №279/1536/24.
Матеріали справи також містять лист Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб за вих. №100/06/25-93 від 23.01.2025 «Про організацію надання соціальної послуги з консультування родині малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 », згідно якого з родиною проводилась робота в кабінеті психолога Центру в період з 11.11.2024 по 03.12.2025 в індивідуальній формі. За результатами проведеної роботи психологом Центру встановлено, що ОСОБА_3 має емоційний зв`язок з матір`ю ОСОБА_1 , стосунки з матір`ю можна охарактеризувати як емоційно теплі; стосунки з батьком ОСОБА_2 емоційно холодні, будь-яка взаємодія відсутня. ОСОБА_3 має прихильність до матері ОСОБА_1 . ОСОБА_4 має емоційний зв`язок з матір`ю ОСОБА_1 , стосунки з матір`ю можна охарактеризувати як емоційно теплі; стосунки з батьком ОСОБА_2 емоційно холодні, будь-яка взаємодія відсутня.
Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).
Колегія суддів, надаючи оцінку вказаного доказу сторони позивача, наголошує, що відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою дляпозбавлення батьківських прав. 
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі №753/9433/17, провадження №61-3462св20.
Невідвідування відповідачем закладів охорони здоров`я (КНП «ЦПМСД №1» Голосіївського району міста Києва) та навчальних закладів дітей (ТОВ «Заклад дошкільної освіти «Крістал кідс», ДНЗ «Учбово-корекційний сад «Дитина з майбутнім» ПНЗ НВО «Перлина» міста Києва) не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Довідки з навчальних закладів дітей, що містять загальні фрази щодо відсутності участі відповідача у вихованні дітей не розкриває усіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, в сукупності з іншими доказами не є достатнім для позбавлення відповідача батьківських прав.
Окрім того, як встановлено судом першої інстанції, рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17.12.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, у розмірі по 2500 грн щомісячно на кожну дитину, з застосуванням індексації, починаючи з дня подання позовної заяви - 05.09.2019 та до повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , а потім, починаючи з 16.01.2036 у розмірі 2500 грн щомісячно на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 (справа №521/14675/19).
Колегія суддів зазначає, що факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по їх утриманню, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дітям належного утримання. 
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа №559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа №459/1736/16-ц. 
Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18).
Щодо доводів скаржника про несення позивачем значних матеріальних витрат у зв`язку із встановленням ОСОБА_3 діагнозу - розлад аутичного спектра (РАС), зокрема витрат щодо купівлі продуктів для дотримання спеціальної лікувальної дієти, проведення медичних обстежень, лабораторних аналізів, отримання консультацій профільних лікарів, колегія суддів наголошує, що законодавцем встановлена участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (ст. 185 СК України), тож позивач вправі реалізувати своє право на звернення до суду з відповідним позовом. В той же час, відсутність участі відповідача у несенні цих додаткових витрат не є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно дітей.
Щодо наданого листування між сторонами у месенджерах, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дітей повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вих. №19-84488/18/24 від 04.12.2024, наданого на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2024, ОСОБА_2 з 01.02.2022 перебуває поза межами території України.
Отже, встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавленнябатьківських прав, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. 
Посилання скаржника на те, що суд не надав належної оцінки доказам у справі колегія суддів відхиляє, адже судом першої інстанції надано належну оцінку доказам як таким, що у сукупності не свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, та колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується. 
Твердження позивача про те, що рішення суду суперечить інтересам дітей, колегія суддів сприймає критично, адже нею не зазначено, яким саме чином позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на дітей, натомість з пред`явленої відповідачу позовної заяви вбачається, що підставою для звернення позивача до суду є намагання позивача за допомогою рішення суду про позбавлення батьківських прав зменшити тягар бюрократичних процедур шляхом позбавлення необхідності отримання дозволів від відповідача щодо питань, які стосуються дітей.
Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Виходячи з встановлених судом обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_2 як батько не бере достатньої участі у вихованні дітей, колегія суддів вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання дітей стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дітей. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дітей протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивач не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено ним дії на виконання такого попередження. Залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі №317/2256/22,від 22 січня 2025 року в справі №333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі №629/3692/23). 
За таких умов, оскаржуване рішення суду необхідно змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом вищевказаного змісту. 
Посилання скаржника на те, що прийняття судом до уваги та використання у мотивувальній частині рішення окремих доводів і доказів, викладених у відзиві, який подано з грубим порушенням встановленого строку, суперечить вимогам статті 178 ЦПК України та принципам змагальності й рівності сторін, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28.08.2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та призначено підготовче судове засідання на 07 жовтня 2024 року. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 
Із матеріалів справи вбачається, що 12.09.2024 року представник  ОСОБА_2 – адвокат Пенковський В.Б. звернувся до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи. Повторно із заявою про ознайомлення із матеріалами справи представник від подача звернувся 07.10.2024 року, зазначивши, що у системі «Електронний Суд» відсутні матеріалами справи, відповідач копію позовної заяви з додатками не отримував, що унеможливлює підготовку відзиву відповідачем, тому просив долучити сканкопії матеріалів справи до електронної судової справи.
Представник  ОСОБА_2 – адвокат Пенковський В.Б. з матеріалами справи ознайомився 08.10.2024 року, відзив на позовну заяву подано 13.11.2024 року. 
В суді першої інстанції позивач заперечень з приводу подання відповідачем відзиву із порушенням строку не висловлював, навпаки надав письмові пояснення щодо обставин зазначених відповідачем у відзиві на позовну заяву. 
Прийняття у цій справі судом першої інстанції відзиву на позовну заяву, поданого із порушенням визначеного судом строку, не призвело до неправильного вирішення справи, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині третій статті 376 ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2024 року у справі № 657/1024/16-ц.

Щодо суті апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є вірними, однак колегія суддів вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що є підставою для зміни рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року шляхом доповнення резолютивної частини рішення судуабзацом другим вищевказаного змісту.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна, задоволено частково з підстав доцільності попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей, то підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дабіжа Олена Анатоліївна, задовольнити частково.
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року змінити, доповнивши резолютивну частину рішення суду абзацом другим наступного змісту “Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ”.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 18 травня 2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко 

О.Ю. Карташов