К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року місто Київ

справа № 761/33992/24
апеляційне провадження № 22-ц/824/4852/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Зеленчука М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Савчук Ю.Н., у справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального консульства України в Гамбурзі, Генерального консула ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Генерального консульства України в Гамбурзі, Генерального консула ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, у якій просив: визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність та недоторканність ділової репутації висловлювання у листі НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 наступного змісту: «Ваше чергове звернення до установи не відповідає не лише нормам ділового листування, але й загальноприйнятим нормам цивілізованого спілкування. До того ж викладена у Вашому зверненні позиція відверто порушує статтю 48 Правил адвокатської етики, якою адвокату заборонено здійснювати протизаконний тиск на посадових осіб та службовців державних органів, використовуючи особисті зв`язки, погрози, обіцянки..»; інформацію, розповсюджену Генеральним консулом Генерального консульства України в Гамбурзі ОСОБА_2 в листі та додатках до нього, надісланих в травні 2024 року до Ради адвокатів Хмельницької області; інформацію, поширену у заяві ОСОБА_3 , вх. № НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2, де зазначено, що «адвокат ОСОБА_1 проводить господарську діяльність у взаємодії з державою-агресором, співпрацює з дипломатичними російськими організаціями, організував некомерційне товариство Verein Yuristen fur auslandisches Recht in Deutschland e. V. з метою збору коштів для росії та більш тісної співпраці з росією; що адвокат ОСОБА_1 скоїв злочин, який носить ознаки кримінального правопорушення, яке передбачене ст. 111 Кримінального кодексу України (колабораційна діяльність); що ОСОБА_1 на своєму сайті висвітлював питання призову до російської армії, що на сайті немає послуг для громадян України, що адвокат ОСОБА_1 діє всупереч інтересам України, що адвокат ОСОБА_1 має симпатії до росії..»; зобов`язати Генерального консула ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію шляхом надіслання відповідного листа до Ради адвокатів Хмельницької області, Директору Департаменту консульської служби України та позивачу.
Позов мотивовано тим, що позивач 04.10.2023 року в порядку Закону України «Про звернення громадян» подав до МЗС України скаргу на незаконні дії/бездіяльність ряду службових та посадових осіб Генерального консульства України в Гамбурзі. 
Не отримавши в установлені законодавством України строки відповідь на подану ним 04.10.2023 скаргу, 05.12.2023 подав до МЗС України запит на публічну інформацію. 
11.12.2023 на електронну адресу позивача було отримано лист номер 71/19-091-149351 від 08.12.2023 за підписом Директора департаменту консульської служби МЗС України ОСОБА_8. До вказаного листа Директор департаменту консульської служби МЗС України долучив копію листа МЗС України 71/19-091-143277 від 27.11.2023 на 3 аркушах. На другій сторінці листа МЗС України 71/19-091-143277 від 27.11.2023 підписаного Директором департаменту консульської служби МЗС України ОСОБА_8 позивач прочитав наступне: «…Генеральне консульство України в Гамбурзі у своєму листуванні з Вами: - акцентувало увагу на необхідності дотримання вимог ділового спілкування та Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року (зі змінами);…». Лист Генерального консульства України в Гамбурзі від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_3 є відповіддю на повторний від 06.11.2023 адвокатський запит позивача.
Із наведеного вище слідує, що Генеральний консул Генерального консульства України в Гамбурзі ОСОБА_2 розповсюдила щодо Позивача Директору департаменту консульської служби МЗС України ОСОБА_8, інформацію, яка є неправдивою та наносить шкоди його особистій та професійній честі гідності та ділової репутації та іншим немайновим правам.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
На обгрунтування вимог апеляційної скарги, зазначає, що суд дійшов помилкового висновку, що висловлювання Генерального консула у листі від ІНФОРМАЦІЯ_1 року мають оціночні судження. Аналіз змісту листа свідчить, що йдеться саме про конкретні фактичні твердження, а не про оціночні судження.
Вказує, що суд, посилаючись на виключення ч. 3 ст. 277 ЦК України, фактично поклав на позивача обов`язок довести недостовірність оспорюваної інформації, не врахувавши положення ст. 302 ЦК України, яка зобов`язує особу, що поширює інформацію, переконатися в її достовірності.
Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність пересилання заяви особи, зазначеної як ОСОБА_5 , до Ради адвокатів Хмельницької області. При цьому, суд безпідставно послався на норми Закону України «Про звернення громадян» визнав, що заява не є анонімною.
Посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства закордонних справ України - ОСОБА_9 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, є безпідставними та грунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представники Генерального консульства України в Гамбурзі, Генерального консула Генерального консульства України в Гамбурзі ОСОБА_2 - ОСОБА_9, ОСОБА_10 проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просили залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу Генерального консульства України в Гамбурзі надійшло звернення ОСОБА_3 , яке зареєстровано за вх. № НОМЕР_2.
Позивач вважає такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, викладену у заяві ОСОБА_3 , вх.№ НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_2, адресовану Генеральному консульству України в Гамбурзі, яку відповідачем направлено за належністю для розгляду Ради адвокатів Хмельницької області супровідним листом № 61226/18-500-62312 від 07.05.2024 року наступного змісту: «адвокат ОСОБА_1 проводить господарську діяльність у взаємодії з державою-агресором, співпрацює з дипломатичними російськими організаціями, організував некомерційне товариство Verein Yuristen fur auslandisches Recht in Deutschland e. V. з метою збору коштів для росії та більш тісної співпраці з росією; що адвокат ОСОБА_1 скоїв злочин, який носить ознаки кримінального правопорушення, яке передбачене ст. 111 Кримінального кодексу України (колабораційна діяльність); що ОСОБА_1 на своєму сайті висвітлював питання призову до російської армії, що на сайті немає послуг для громадян України, що адвокат ОСОБА_1 діє всупереч інтересам України , що адвокат ОСОБА_1 має симпатії до росії..».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що поширена у листі інформація є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться, а направлення заяви ОСОБА_7 за належністю до Ради адвокатів Хмельницької області не є «поширенням» недостовірної інформації, а відтак позов не підлягає до задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18
(провадження № 12-110гс19)).
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої
Палати Верховного Суду від 7 грудня 2021 року у справі № 905/902/20
(провадження № 12-52гс21 пункт 6.18).
Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образ, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.
Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20 (провадження № 61-15064св21).
Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
Колегія суддів зауважує, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ наголосив, що «свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.».
Суд правильно виходив із того, що оспорювана інформація не містить будь-яких фактичних відомостей чи тверджень, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.
Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції.
Надавши належну правову оцінку наданим сторонами доказам, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що спірна інформація носить характер оціночних суджень, є суб`єктивною думкою щодо діяльності позивача та не може бути спростована.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2026 року.

Головуючий:

Судді: