Красилівський районний суд Хмельницької області    

Справа № 677/421/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2026 м.Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області
в складі головуючого судді Федишина І.В.,
за участю секретаря судового засідання Панасюк Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором на підставі ст. 625 ЦК України, 

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Акціонерного товариства «Сенс Банк» (надалі - АТ «Сенс Банк») Котницький І.О. через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно з них заборгованості за кредитним договором № 07-962/26-632-16 від від 26.09.2007, розрахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішення суду, яка станом на 23.02.2022 становить 182464,05 грн. та складається з суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість у розмірі 46139,60 грн., суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість – 136324,45 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що 26.09.2007 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 07-962/26-632-16. Рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було припинено АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», та в підп. 1.2 визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк» з 15.10.2019. Відповідно до умов кредитного договору Кредитор надав Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 43500 дол. США. 12.08.2022 Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Відповідно до Договору Відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком № 1 до нього – Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши Відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, у результаті чого мав заборгованість перед кредитором. 
Рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 29 листопада 2010 року по справі № 1297/10 позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргу за договором кредиту 962/26-632-16 від 26.09.2007 задоволено повністю: стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як із солідарних боржників на користь позивача в сумі 316188,37 грн. заборгованості та 3592,46 грн. витрат, пов`язаних з вирішенням цього спору Третейським судом.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.11.2011 по справі № 6-4975/11 про примусове виконання рішення Третейського суду від 29.11.2010 по справі № 1297/10 вирішено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа задовольнити та видати виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в розмірі 316188,37 грн. та сплаченого третейського збору в розмірі 3592,46 грн. 
Відповідно до виконавчого листа № 6-4975, виданого 08.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва на користь АТ «Укрсоцбанк», стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007 в розмірі 316188,37 грн. На підставі виконавчого листа № 6-4975, виданого 08.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, 09.02.2012 відкрито виконавче провадження № 31015735. 
У результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить 182464,05 грн. та складається з: суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість 46139,60 грн.; суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість 136324,45 грн. Загальна сума заборгованості 182464,05 грн.
У зв`язку з невиконанням боржником свого обов`язку по сплаті кредиту в кредитора виникло право задовольнити свої вимоги також і за рахунок поручителя.
01.04.2026 відповідач ОСОБА_1 надіслав до суду відзив, у якому зазначив, що вимоги позову є безпідставними та необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню оскільки рішення Третейського суду від 29.11.2010 по справі № 1297/10 ним виконано повністю, враховуючи те, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, а також враховуючи положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування в разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення, вимога позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за період 02.04.2017 по 23.02.2022 за невиконання встановленого рішенням суду грошового зобов`язання є необґрунтованою та безпідставною, тому просить у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання, в якому позов підтримав та просить справу розглядати за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_1 , належно повідомлений про час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 , належно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явився, 02.04.2026 на адресу суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та про долучення до матеріалів справи доказів, а саме рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 11.09.2013 по справі № 677/269/13-ц про визнання поруки ОСОБА_2 по кредитному договору № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007 припиненою, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2014 по справі № 755/1191/14-ц про визнання виконавчих листів № 6-4975/11 від 08.12.2011 та № 6-4975/11 від 08.12.2011 в частині стягнення з ОСОБА_2 такими, що не підлягають виконанню, постанову про закінчення виконавчого провадження. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу в порядку загального позовного провадження без участі сторін за наявними в справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.
На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що 26.09.2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 07-962/26-632-16, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 43500 доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 20.09.2022.
На забезпечення кредитного договору укладено договір поруки № 880/464-ПФО 144 від 26.09.2007, поручитель ОСОБА_2 .
Згідно пп. 6.1, 6.2 Договору сторони погодили, що всі спори та розбіжності, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом консультацій та переговорів, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. У випадку неможливості розгляду спору вказаним суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз О.А. або ОСОБА_3 у порядку черговості.
26.11.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору № 07-962/26-632-16, згідно якої сторони погодили встановлення нової процентної ставки за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. В решті умови договору залишилися без змін.
Як вбачається з рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 29.11.2010 по справі № 1297/10 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позов банку задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість у сумі 316188,37 гривень та 3592,46 гривень витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом. 
Відповідно до виконавчого листа № 6-4975, виданого 08.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва на користь АТ «Укрсоцбанк», стягнуто солідарно з Відповідачів заборгованість за кредитним договором № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007 в розмірі 316188,37 грн. На підставі виконавчого листа № 6-4975, виданого 08.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва відкрито виконавче провадження № 31015735. 
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості позичальника ОСОБА_1 загальна заборгованість за кредитом № 07-962/26-632-16 станом на 23.02.2022 становить 182464,05 гривень, з яких 46139,60 грн - заборгованість 3% згідно ст. 625 ЦК України та 136324,45 грн заборгованість за інфляційними витратами згідно ст. 625 ЦК.
З відомостей Інформації про виконавче провадження вбачається, що виконавче провадження № 31015735, боржником у якому був ОСОБА_1 , а стягувачем – АТ «Сенс Банк», на цей час завершено (постанова про закінчення ВП п. 9 ч. 1 ст. 39 від 25.12.2025 (фактичне повне виконання рішення)). Виконавче провадження завершено 25.12.2025 в зв`язку з фактичним повним виконанням рішення – реалізацією 25.11.2025 нерухомого майна боржника, а саме земельної ділянки площею 1,7851 га за ціною 371002 грн. 
Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 за № 5/2019, а також рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019, протокол № 4/2019, затверджено Передавальний акт від 11.10.2019, відповідно до якого внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникло в АТ «Альфа Банк» з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019.
12.08.2022 Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В силу статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 553, частинами першою та другою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно частини першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється в такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
В силу частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Частиною першою статті 519 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.
Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться у статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
В статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, в судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання в процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
У справі, що переглядається, предметом спору є вимоги АТ «Сенс Банк», заявлені на підставі частини другої статті 625 ЦК України, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення трьох процентів річних у розмірі 182464,05 грн. за період з 02.04.2017 до 11.02.2022, нарахованих на суму кредитної заборгованості, стягнутої рішенням суду, яке боржниками тривалий час не виконувалось та виконання якого відбулось тільки 25.11.2025.
Як уже зазначалося, нарахування трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України має компенсаційний, а не штрафний характер, є способом захисту майнового права кредитора та полягає у відшкодуванні втрат від знецінення грошових коштів і компенсації за користування ними боржником.
Судом встановлено, що рішенням Третейського суду при Асоціації українських банків від 29.11.2010 у справі № 1297/10, яке набрало законної сили, з відповідачів, як солідарних боржників, на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 316188,37 грн. заборгованості та 3592,46 витрат, пов`язаних з вирішенням цього спору Третейським судом. 
Відповідно до виконавчого листа № 6-4975, виданого 08.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто солідарно з Відповідачів заборгованість за кредитним договором № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007 в розмірі 316 188,37 грн., в зв`язку з чим було відкрито виконавче провадження № 31015735. 
З відомостей Інформації про виконавче провадження від 20.04.2026 вбачається, що виконавче провадження № 31015735, боржником у якому був ОСОБА_1 , а стягувачем – АТ «Сенс Банк», завершено 25.12.2025 (постанова про закінчення ВП п. 9 ч. 1 ст. 39 (фактичне повне виконання рішення)).
Таким чином, зобов`язання зі сплати боргу, підтверджене судовим рішенням, строк пред`явлення якого до виконання не пропущено, а можливість його примусового виконання не втрачена, не може вважатися таким, вимоги за яким позбавлені примусового захисту.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Позивачем до матеріалів справи додано детальний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 02.04.2017 по 11.02.2022. Розмір заборгованості становить 182464,05 грн., та складається з суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість – 46139,60 грн., суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість – 136324,45 грн. 
Тобто, позивачем надано обґрунтований, належний та допустимий розрахунок на підтвердження позовних вимог у частині суми 3% річних та суму індексу інфляції за неналежне виконання грошового зобов`язання.
Відповідачем такий розрахунок не спростовано, докази щодо неправильності нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних суду не надано.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ОСОБА_1 під час розгляду справи належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог суду не надав, власного обґрунтованого контррозрахунку заборгованості не долучив, арифметичну правильність обчислень позивача не оскаржив. Оскільки розрахунок позивача є належним, допустимим доказом і відповідачем не спростований, вимоги про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню повністю.
Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив, додаткові пояснення та заяву про застосування строку позовної давності, в яких, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначав, зокрема, що позивач заявив вимоги про стягнення трьох процентів річних поза межами позовної давності.
У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
За змістом статтей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю в три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення, однак обмежується останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
Таким чином, з огляду на наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
Встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Доводи відповідача про безпідставність нарахування позивачем трьох процентів річних та інфляційних втрат протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками.
До подібних правових висновків щодо застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25), в якій зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. В зв`язку з цим звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних без обмеження останніми трьома роками, що передували поданню позову, є обґрунтованим у разі, якщо позовна давність за такими вимогами не спливла станом на 02 квітня 2020 року.
В зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також конкретизувала правовий висновок, викладений у її постанові від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим мінімальним розміром процентів, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання. 
В Постанові від 02.07.2025 в справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду детально роз`яснила, як поєднується триваючий характер правопорушення за ст. 625 ЦК України та «карантинно-воєнне» продовження строків: «...оскільки невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає в кредитора з моменту порушення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Проте, якщо строк позовної давності не сплив станом на 02.04.2020, норми про продовження строків (через карантин та воєнний стан) поширюються й на акцесорні зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Кредитор не обмежений виключно трьома роками до дня подання позову і може вимагати стягнення нарахованих сум за весь фактичний період прострочення, що збігається з часом дії законодавчого зупинення строків».
Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо необхідності обмеження нарахування 3% річних та інфляційних втрат лише останніми трьома роками, що передували подачі позову.
За загальним правилом стст. 257, 258 ЦК України вимоги за ст. 625 ЦК України обмежуються трирічним ретроспективним строком. Однак, Законами України № 540-IX (щодо карантину) та № 2120-IX (щодо воєнного стану) було внесено зміни до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якими перебіг позовної давності було зупинено з 02.04.2020. Вказане зупинення тривало до набрання чинності Законом України № 4434-IX від 14.05.2025, яким з 04.09.2025 перебіг строків позовної давності було відновлено.
В зазначеному розрахунку позивач визначив період прострочення виконання грошового зобов`язання з 02.04.2017 до 23.02.2022.
Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 в справі № 903/602/24, оскільки станом на 02.04.2020 строк позовної давності за основним грошовим зобов`язанням не сплив, період дії карантину та воєнного стану повністю виключається з трирічного строку. Таким чином, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022 є правомірним, а позовні вимоги в цій частині до ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю.
Щодо посилань ОСОБА_1 у поданих ним додаткових поясненнях від 18.05.2026 на відсутність у нього інформації про розподіл Державною виконавчою службою грошових коштів, стягнутих під час виконавчого провадження, в тому числі від реалізації земельної ділянки, суд зазначає таке.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Твердження відповідача про невідомість йому порядку розподілу коштів виконавцем не спростовують факт існування заборгованості за кредитним договором та не є доказом її повного чи часткового погашення.
Суд наголошує, що судове позовне провадження та виконавче провадження є самостійними стадіями, які мають різний предмет дослідження та регулюються різними процесуальними нормами.
Питання контролю за діяльністю органів ДВС, розподілу стягнутих сум та надання інформації учасникам виконавчого провадження врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і не є предметом дослідження в даній справі.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду належними та допустимими доказами погашення заборгованості у виконавчому провадженні є відповідні процесуальні документи виконавця (постанови про розподіл коштів, довідки про залишок заборгованості, постанова про закінчення виконавчого провадження), яких відповідач суду не надав. Оскарження дій чи бездіяльності виконавця щодо ненадання інформації має здійснюватися в спеціальному порядку, передбаченому ст. 447 ЦПК України.
Заперечення боржника, які зводяться до незгоди з діями державного виконавця під час здійснення примусового виконання рішення суду (зокрема, щодо оцінки, реалізації майна та розподілу коштів), не можуть бути підставою для відмови кредитору в задоволенні позову про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, якщо факт існування залишку основного боргу підтверджується матеріалами справи, а дії виконавця не були визнані незаконними у встановленому законом порядку.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вказані посилання ОСОБА_1 не підлягають оцінці в межах цього спору та відхиляються судом як безпідставні.
Також у додаткових поясненнях від 05.06.2026 ОСОБА_1 зазначив, що позивач «фактично звертається з вимогою про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних, які були нараховані як на основну суму боргу, так і на відсотки за користування грошовими коштами (проценти на проценти). ОСОБА_1 вказав, що це йому відомо з матеріалів справи, однак конкретного документу не зазначив та будь-яких розрахунків не надав. Разом з тим, у матеріалах справи містяться надані позивачем розрахунки заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, в яких у графі «Сума заборгованості» зазначена однакова сума заборгованості по кредиту згідно рішення суду – 316099,46 грн., яка в зв`язку зі сплаченими сумами зменшується до 302824,97 грн. 3 % річних та інфляційні втрати нараховано на суму заборгованості відповідача за кредитом, яка мала бути сплачена відповідачем позивачу за рішенням суду. Прострочивши сплату цієї заборгованості, відповідач відповідно до вимог ст. 625 ЦК має сплатити позивачу компенсацію у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат. З урахуванням наведеного суд відкидає вказані в додаткових поясненнях твердження відповідача, як необгрунтовані. 

Позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_2 як з поручителя. Однак, позовні вимоги в частині, що стосуються поручителя, є безпідставними та не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Рішенням Апеляційного суду від 11.09.2013 в справі № 677/269/13-ц, яке набрало законної сили, позовні вимоги про визнання поруки припиненою було задоволено повністю та визнано припиненою поруку ОСОБА_2 перед АКБ «Укрсоцбанк`за виконання Клесником С.М. зобов`язання по кредитному договору № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2014, яка набрала законної сили, визнано виконавчі листи № 6-4975/1 від 08.12.2011 та № 6-4975/11 від 08.12.2011 такими, що не підлягають виконанню – в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 316188,37 грн. заборгованості та витрат, пов`язаних з вирішенням спору третейським судом у сумі 3592,46 грн.
07.08.2014 постановою державного виконавця Другого міського відділу державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції закінчено виконавче провадження №31646916 щодо боржника ОСОБА_2 та припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи. Таким чином, факт припинення поруки є преюдиційним і не підлягає повторному доказуванню.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в справі № 462/5368/16-ц від 22.09.2022, в разі задоволення позову про визнання поруки припиненою суд визнає відсутнім саме право вимоги кредитора за договором поруки. Оскільки право вимоги в позивача до ОСОБА_2 припинилось, у задоволенні позову в частині стягнення коштів з поручителя слід відмовити повністю.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при поданні позову було сплачено один загальний судовий збір у розмірі 2662,40 грн. Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по суті задоволені повністю, проте обов`язок щодо її сплати покладаються виключно на ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням поруки ОСОБА_2 , сплачений позивачем судовий збір у повному обсязі підлягає стягненню з основного боржника ОСОБА_1 . 
На підставі викладеного, керуючись стст. 509, 514, 525, 526, 530, 536, 546, 549, 599, 610, 611, 612, 623, 625, 629, 638, 1046, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, стст. 2, 3, 12, 13, 23, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 272-282, 284, 352-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором на підставі ст. 625 ЦК України задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість станом на 23.02.2022 за кредитним договором № 07-962/26-632-16 від 26.09.2007, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання в сумі 182464 (сто вісімдесят дві тисячі чотириста шістдесят чотири) гривні 05 копійок, у тому числі: 46139,60 грн. – сума заборгованості за ставкою 3 % річних на кредитну заборгованість, 136324,45 грн. – сума заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 2662,40 гривень.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості – відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100, ЄДРПОУ 23494714.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 
Суддя	  	І. В. Федишин