КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/6879/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/18707/25

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Машкевич К.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, -
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що за ініціативою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були ініційоні та розглядалися Голосіївським районним судом м. Києва справи з приводу нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 з метою психологічного тиску на нього, його неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та сестри ОСОБА_8 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року був задоволений його позов до ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_3 про визнання права користування жилим приміщенням.
Визнано за ним право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 .
Не погодившись з даним рішенням його старший син, ОСОБА_2 , адвокат за фахом, оскаржив його.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року рішення суду було скасоване, в задоволенні позову йому було відмовлено.
При розгляді справи в апеляційній інстанції адвокат ОСОБА_2 просив стягнути на його користь витрати на надумані судові витрати, повязані з наданням йому АБ «ІНФОРМАЦІЯ_1» послуг правничої допомоги в розмірі 50 000, 00 грн в особі його брата ОСОБА_3 , розраховані на підставі сфальсифікованого договору про нанання правової допомоги.
На підтвердження понсеениї витрат адвокатом ОСОБА_2 був наданий сам договір, додаткову угоду від 12 травня 2023 року, акт надання послуг від 31 травня 2023 року та квитанції про сплату гонорару на 50 000, 00 грн.
Рішенням апеляційної інстанції з нього на користь відповідача було стягнуто 7 000. 00 грн витрат на правничу допомогу та 1 362. 00 грн судового збору.
22 вересня 2023 року державним виконавцем Голосіївського відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення цих витрат та судового збору, а іншою постановою про стягнення виконавчого збору та накладено арешт на його грошові кошти.
05 липня 2024 року з нього було стягнуто 2 000, 00 грн на користь відповідача, 840, 00 грн виконавчого збору, а виконавче провадження було закрито.
В подальшому виконавче провадження за ініціативою відповідача будо поновлено, а тому він вирішив звернутися до суду з позовом, оскільки договір є сфальсифікованим.
Відповідно до витягу з ЄДРПОУ саме відповідач є керівником АБ і тільки він має право підписувати документи, в тому числі договори.
Незважаючи на це, договір між відповідачами від імені АБ був підписаний неуповноваженим партнером - відповідачем ОСОБА_3 , а тому є нікчемним.
Крім того, відповідач та ОСОБА_3 працюють в одному бюро і надають правову допомогу одне одному.
Виходячи з цього, вважає, що даний договір , додаткова угода №1 до нього та акт виконаних послуг №492 від 31 травня 2023 року, копії квитанцій на суму 50 000, 00 грн напряму пов`язані, порушують його права та законні інтереси в частині незаконно стягнутих коштів, а саме :
1) відкритті виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з нього витрат на правничу допомогу та судового збору;
2) фактично стягнутих коштів;
3) винесенні постанови державним виконавцем про накладення арешту на належні йому грошові кошти.
З огляду на вище викладене просив суд визнати недійсним Договір про надання правничої допомоги № 1020421 від 01 квітня 2021 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та Адвокатським бюро`ІНФОРМАЦІЯ_1», від імені якого діяв третя особа ОСОБА_3 .
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року в позові ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 10.01.2026 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що на підставі долученого до матеріалів справи витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є засновником та кінцевим бенефіціарним, власником Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1». В той же час в доданому до матеріалів справи витягу з єдиного державного реєстру речових прав зазначено: Прізвище, ім`я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи ОСОБА_2 - керівник (відповідно до статуту). Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи - у разі, коли державна реєстрація юридичної особи була проведена після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" Дата запису: 02.03.2018 Номер запису: 1 068 102 0000 049099.
Звертає увагу на те, що Законодавство України чітко визначає, що інформація з ЄДР є офіційною та має пріоритет перед внутрішніми документами компанії. Отже, для підтвердження повноважень керівника юридичної особи достатньо витягу з ЄДР, і вимагати наказ чи протокол зборів засновників немає законних підстав.
В судове засідання з`явився ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись засобами електронного зв`язку. Відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була доставлена адресатам. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін, які повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання суд не повідомили.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Судом встановлено, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1». ( а.с. 19 - 21 )
01.04.2021 між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали договір про надання правничої допомоги №1020421.
Відповідно до п.1.1 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 клієнт доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу обсягом та на умовах, передбачених даним договором.
Розділ 4 договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 визначає порядок здійснення розрахунків, згідно якого юридичну допомогу, що надається Адвокатським Бюро, клієнт оплачує у гривнях відповідно додаткової угоди до даного договору. При розрахунку вартості юридичної допомоги, вказано в пункті 2.1.3. даного договору, Адвокатське бюро отримує оплату такої юридичної допомоги на підставі окремого рахунку, відповідно до розрахунку, який зазначається в додаткові угоді. Сума, вказана в пункті 4.1. договору, є гонораром Адвокатського бюро за надані юридичні допомоги та поверненню не підлягає.
Додатковою угодою №1 до договору сторони дійшли згоди про розмір правничої допомоги, а саме 25 000, 00 грн за супровід справи клієнта в кожній судовій інстанції ( за кожну судову інстанцію окремо).
Інтереси клієнта за договором у судових інстанціях представляв адвокат ОСОБА_3.
Встановлено також, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням - кімнатою за адерсою: АДРЕСА_1 .
Рішенням суду від 19 квітня 2021 року позов був задоволений.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року рішення суду було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в позові.
Додатковою постановою від 25 липня 2023 року задоволено заяву про компенсацію витрат на правову допомогу.
Стягнуто з позивача 7 000. 00 грн витрат на правничу допомогу та 1 362, 00 грн судового збору. ( а.с.9 - 12; 22 - 29 )
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору, суд першої інстанції посилався на те, що з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником Адвокатського бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1». Відповідно до змісту Договору № 1020421 від 01 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_3 при його підписанні діяв як Партнер на підставі Статуту. Дані обставини позивач при зверненні до суду не спростував і з будь-якими клопотаннями до суду з цього приводу з метою їх перевірки не звертався.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Так, право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
За приписами п. 4 ст. 1, ч. ч. 3, 5 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги є домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Варто вказати, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
У частині четвертій статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга статті 64 ЦПК України).
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частини перша-друга статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це узгоджється із висновками, що містяться в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року справа № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року справа № 910/8357/18.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
З аналізу норми ч. 1 ст. 215 ЦК України можна дійти висновку, що законодавець чітко окреслив коло осіб, які можуть заявляти позов про визнання правочину недійсним у зв`язку з недодержанням вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме: сторона правочину або сторони.
Разом з тим, законодавець відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачає право «іншої заінтересованої особи» визнавати в судовому порядку недійсним договір, але така особа повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Аналізі системних питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень (Лист від 01 січня 2017 року , у розділі 7 «Визначення заінтересованості в разі пред`явлення позову про недійсність правочину в контексті ч. З ст. 215 ЦК України (пункти 5, 15, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9) зазначив наступний висновок: «Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану»
Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Відсутність порушеного права , чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам ,визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.
Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.
Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом встановлено, що 01.04.2021 між ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» в особі партнера ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з іншої сторони, уклали договір про надання правничої допомоги №1020421.
З викладеного вбачається, що даний договір відповідно до вимог діючого законодавства впливає на права та обов`язки ОСОБА_2 , а ні як не на права позивача.
З урахуванням вимог ч.3 ст. 215 ЦК України та вимог заявлених позивачем, висновок суду першої інстанції, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів щодо порушенням його прав укладенням договору між  ОСОБА_2 (клієнт) та Адвокатським бюро «ІНФОРМАЦІЯ_1» 01 квітня 2021 року є правильним.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 рокуухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року

Головуючий Судді