Справа № 712/15948/25
Провадження № 2/712/1135/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді – ПИРОЖЕНКО С.А.
при секретарі – ВАСИЛЬЄВІЙ Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради (адреса: м. Черкаси, вул. Благовісна 170) про визначення місця проживання дітей з батьком, 
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей з батьком, посилаючись на те, що 13 жовтня 2011 року був зареєстрований шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначає, що їхня сім`я проживала в місті Черкаси, спочатку в квартирі його матері за адресою: АДРЕСА_2 . А з 2015 року у його власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
У лютому 2023 року, за його згоди, відповідач разом з дітьми, рятуючись від повномасштабного вторгнення рф (постійне відчуття тривоги в очікуванні ракетних обстрілів, переживання за життя дітей) виїхала за кордон, на територію Європейського Союзу (Федеративна Республіка Німеччина). Відповідач запевняла, що поїде на кілька місяців - перечекати з дітьми в безпечному місці, пережити відключення електроенергії на зимовий період. Він перетнути кордон не міг в силу відповідних обмежень передбачених чинним законодавством України, оскільки являється військовозобов`язаним та працює на підприємстві критичної інфраструктури.
В подальшому, після виїзду, досить швидко у відповідачки з`явилася різниця поглядів на життя та втрата почуттів і вона вирішила розлучитися. Не повертаючись на територію України, звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. 13.12.2023 Соснівським районним судом м. Черкаси було винесене заочне рішення по справі №712/10748/23 за цивільним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. Шлюб між ними розірвано, рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.
З лютого 2023 року до серпня 2025 року доньки проживали разом з відповідачкою в Федеративній Республіці Німеччина, федеральна земля Баварія, місто Регенсбург.
В Німеччині відповідачка разом з дітьми отримала статус тимчасового захисту. Проживали в наданому житлі - 3-кімнатній квартирі.
Ще під час процесу розлучення відповідачка в телефонній розмові неодноразово говорила, що повертатися в Україну не збирається, оскільки не бачить там свого майбутнього та майбутнього дітей.
Відповідачка запевняла, що надасть йому можливість зустрічатися з дітьми, проводити з ними час та дозвілля, сприяти їх культурному, духовному і соціальному розвитку. На той час спору про визначення місця проживання дітей між ними не було.
Відповідно він, розуміючи свій батьківський обов`язок про утримання дітей, був готовий, забезпечити в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для їх розвитку.
Але в подальшому, після розлучення, відповідачка була проти того, щоб він приїхав до дітей, мотивуючи тим, що він може їй «все зіпсувати». Не хотіла привезти дітей на канікули в Україну. Лише в серпні 2024 відповідач відпустила дітей на канікули. Довезла їх до кордону ЄС та України, а з кордону України дітей забрала бабуся - його мати ОСОБА_7 . Діти 3 тижні побули в нього на канікулах до початку нового навчального року в ФРН.
Під час розмов з дітьми, він зрозумів, що вони зовсім не в захваті від нового життя. В школі діти мали великий мовний бар`єр, як з однокласниками так і з вчителями, адже зовсім не володіли німецькою мовою. Крім того, їх клас складався з дітей різного віку та національностей в більшості дітей з сімей біженців з країн Східної та Південної Азії. Вчителів мало цікавила успішність таких дітей, основний нахил ставився на вивчення німецької мови.
Відповідачка зі слів дітей, не працювала, ходила на безкоштовні курси вивчення німецької мови, для того, щоб в подальшому влаштуватися на більш-менш підходящу роботу. Родина жила на грошову допомогу від держави, по статусу тимчасового захисту відповідачки та дітей. Діти не мали культурного та соціального розвитку мали вузьке коло друзів та не адаптувалися до нового та фактично, чужого їм середовища.
З часом відповідачка знайшла своє кохання. Але, на жаль, це негативно відобразилось на дітях, оскільки партнер відповідачки не зміг знайти спільну мову з дітьми. Старша донька, під час його візитів закривалася у себе в кімнаті, а менша йшла ночувати до подруги.
З серпня 2024 року в кожній телефонній розмові він прохав відповідачку віддати дітей, повернути в Україну. Відповідачка відмовлялася, мотивуючи тим, що вона мати і хоче їм як краще.
Лише після народження, відповідачкою дитини, вона зрозуміла, що їй буде тяжко втримати ситуацію під контролем та самостійно забезпечити належне утримання всім трьом дітям.
У серпні 2025 року довірена особа відповідачки, її сестра ОСОБА_8 , привезла дітей в Україну та передала їх йому. При цьому, закордонні паспорти дітей довірена особа відмовилася та в подальшому передала їх відповідачці. 
Відповідач залишилася проживати в Федеративній Республіці Німеччина місто Регенсбург федеральна земля Баварія.
На даний час він з дітьми зареєстровані та проживають в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м..
Старша дочка ОСОБА_3 , навчається в 8-А класі, а менша дочка ОСОБА_4 навчається в 7-В класі Черкаської ЗОШ І-ІІІ ступенів №32 Черкаської міської ради Черкаської області.
Матір дітей перебуває за кордоном, з дітьми спілкується в телефонному режимі час від часу, на даний час повертатися в Україну не планує, ухиляється від виконання свого обов`язку щодо їх утримання, участі у вихованні дітей не приймає, добровільно матеріальної допомоги на їх утримання не надає, хоча є особою працездатного віку та в силу Закону зобов`язана надавати таку допомогу.
В свою чергу, він повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям.
Він працює в ТОВ «Укрмедтекстиль» з 07.08.2018 на посаді помічника майстра 4р., має позитивну характеристику з місця роботи, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, не має хронічних хвороб або тяжких проблем зі здоров`ям. 
В свою чергу, він ніколи не перешкоджав і не має наміру перешкоджати спілкуванню матері з дітьми, але на сьогоднішній день, психологічно вони не готові проживати разом з матір`ю, в тих життєвих обставинах в яких вона перебуває. За час проживання з ним діти продовжили навчання в своїй школі та в своїх класах, почали краще навчатися ніж за кордоном, стали більш відкритим до спілкування з однолітками.
За обставин, які склалися, ним створені найкращі умови для дітей, в них є своя кімната, є окремі ліжка, меблі для самопідготовки до занять, діти забезпечені продуктами харчування, якісним одягом та взуттям, предметами гігієни, медикаментами, навчальними посібниками, канцелярським приладдям та іншими речами для розвитку. 
У зв`язку з цим, просить визначити місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , за місцем його реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою від 27 листопада 2025 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
26 лютого 2026 року відповідачем подано письмові пояснення на позовну заяву.
Ухвалою суду від 02 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні.
Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства.
В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 жовтня 2011 року, який розірваний відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року.
Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей– ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У лютому 2023 року, за згоди позивача, відповідач разом з дітьми, рятуючись від повномасштабного вторгнення рф (постійне відчуття тривоги в очікуванні ракетних обстрілів, переживання за життя дітей) виїхала за кордон, на територію Європейського Союзу (Федеративна Республіка Німеччина). З лютого 2023 року до серпня 2025 року доньки проживали разом з відповідачкою в Федеративній Республіці Німеччина, федеральна земля Баварія, місто Регенсбург.
В Німеччині відповідачка разом з дітьми отримала статус тимчасового захисту. Проживали в наданому житлі - 3-кімнатній квартирі. На той час спору про визначення місця проживання дітей між ними не було.
У своєму позові позивач вказав, що після розлучення, відповідачка була проти того, щоб він приїхав до дітей. Не хотіла привезти дітей на канікули в Україну. Лише в серпні 2024 відповідач відпустила дітей на канікули. Довезла їх до кордону ЄС та України, а з кордону України дітей забрала бабуся - його мати ОСОБА_7 . Діти 3 тижні побули в нього на канікулах до початку нового навчального року в ФРН.
Позивач також зазначає, що під час розмов з дітьми, він зрозумів, що вони зовсім не в захваті від нового життя. В школі діти мали великий мовний бар`єр, як з однокласниками так і з вчителями, адже зовсім не володіли німецькою мовою. Крім того, їх клас складався з дітей різного віку та національностей в більшості дітей з сімей біженців з країн Східної та Південної Азії. Вчителів мало цікавила успішність таких дітей, основний нахил ставився на вивчення німецької мови. Відповідачка зі слів дітей, не працювала, ходила на безкоштовні курси вивчення німецької мови, для того, щоб в подальшому влаштуватися на більш-менш підходящу роботу. Родина жила на грошову допомогу від держави, по статусу тимчасового захисту відповідачки та дітей. Діти не мали культурного та соціального розвитку мали вузьке коло друзів та не адаптувалися до нового та фактично, чужого їм середовища. З часом відповідачка знайшла іншого чоловіка. Але, на жаль, це негативно відобразилось на дітях, оскільки партнер відповідачки не зміг знайти спільну мову з дітьми. Старша донька, під час його візитів закривалася у себе в кімнаті, а менша йшла ночувати до подруги.
Після народження, відповідачкою третьої дитини, у серпні 2025 року довірена особа відповідачки, її сестра ОСОБА_8 , привезла дітей в Україну та передала їх батькові. 
Відповідач залишилася проживати в Федеративній Республіці Німеччина місто Регенсбург федеральна земля Баварія.
На даний час позивач з дітьми зареєстровані та проживають в його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м.
Старша дочка ОСОБА_3 , навчається в 8-А класі, а менша дочка ОСОБА_4 навчається в 7-В класі Черкаської ЗОШ І-ІІІ ступенів №32 Черкаської міської ради Черкаської області, що підтверджено довідками навчального закладу.
Позивач звертаючись до суду з даним позовом вказав, що він повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Він працює в ТОВ «Укрмедтекстиль» з 07.08.2018 на посаді помічника майстра 4р., має позитивну характеристику з місця роботи, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, не має хронічних хвороб або тяжких проблем зі здоров`ям. В свою чергу, він ніколи не перешкоджав і не має наміру перешкоджати спілкуванню матері з дітьми, але на сьогоднішній день, психологічно вони не готові проживати разом з матір`ю, в тих життєвих обставинах в яких вона перебуває. За час проживання з ним діти продовжили навчання в своїй школі та в своїх класах, почали краще навчатися ніж за кордоном, стали більш відкритим до спілкування з однолітками.
За обставин, які склалися, ним створені найкращі умови для дітей, в них є своя кімната, є окремі ліжка, меблі для самопідготовки до занять, діти забезпечені продуктами харчування, якісним одягом та взуттям, предметами гігієни, медикаментами, навчальними посібниками, канцелярським приладдям та іншими речами для розвитку. 
Тому вважає, що в інтересах дітей проживати саме з батьком, а не з матір`ю. 
В поданих до суду письмових поясненнях та в судовому засіданні відповідач зазначила, що діти тривалий час проживали разом з нею в Німеччині — протягом 2,5 років, де вона забезпечувала їх проживання, навчання та належний догляд. На підтвердження цього надала копії документів із перекладом з німецької мови на українську (реєстрація місця проживання, документи зі школи фото їхнього дозвілля, подорожі тощо). За цей час вона повністю забезпечувала дітей житлом, одягом, харчуванням та дозвіллям. Діти мали можливість відвідувати заходи, гуртки та отримувати все необхідне для розвитку. На даний час, за власним бажанням, діти проживають в Україні з батьком близько одного року. Вона підтримує постійний зв`язок із дітьми, бере участь у їхньому житті, займається питаннями їхнього здоров`я та майбутнього. Під час її перебування в Україні вона організувала медичне обстеження старшої доньки, придбала необхідні ліки та речі, що підтверджується чеками та медичними виписками, які надано до суду. Надалі також планує, у межах своїх можливостей, забезпечувати дітей усім необхідним та дбати про їхнє здоров`я. Зазначила також про ситуацію з навчанням дітей, регулярними пропусками школи, відсутністю належного режиму дня та контролю за навчальним процесом. Вважає, що якщо батько через суд прагне визначити місце проживання дітей разом із ним, то він повинен нести повну відповідальність також за їхнє навчання, розвиток та стан здоров`я. З даного було звернення зі школи 32 до соціальної служби у справах дітей, де був виклик її і батька. Батько звинуватив у всьому її. Хоча це був його обов`язок розібратися чому вони не відвідують школу, оскільки вона приїхала в Україну 6.05.26 і має їхати 23.05.26 до Німеччини. А пропуски школи почалися задовго до її приїзду. З даного приводу надала скріншот з застосунку Мрія, де видно, що відвідування школи критично мале. Також вказала, що не має наміру перешкоджати спілкуванню дітей із батьком чи насильно змінювати місце їхнього проживання. Водночас вважає, що остаточне визначення місця проживання дітей на даний час не відповідає їхнім найкращим інтересам, оскільки ситуація може змінюватися, а діти перебувають у підлітковому віці. У майбутньому може виникнути необхідність їхнього переїзду до Німеччини через погіршення ситуації в країні або через бажання самих дітей проживати разом із матір`ю. Визначення місця проживання дітей із батьком може суттєво ускладнити реалізацію такого рішення в майбутньому.
Відповідач також вказала, що на даний час батько перешкоджає спілкуванню з молодшою донькою та, вважає, що він налаштовує її проти неї. Причиною цього є поданий нею позов про поділ майна після 13 років шлюбу. Вважає, що майнові питання між батьками не повинні втягувати дітей у конфлікт чи впливати на їхнє ставлення до матері. Надала також до суду скріншоти переписки з дитиною, де вона пише, що спілкуватиметься з нею тільки, якщо вона перепише квартиру на неї. Також батько не надає їй оригінали документів дітей для оформлення нових закордонних паспортів у зв`язку із закінченням строку дії чинних документів, що ускладнює реалізацію її батьківських прав та можливість вирішення питань, пов`язаних із дітьми.
Вважає, що перешкоджання матері у повноцінному спілкуванні з дітьми негативно впливає на їхній психологічний стан та суперечить інтересам дітей. В свою чергу зобов`язується і надалі виконувати свої материнські обов`язки. За їхнім бажанням обов`язково забере їх до Німеччини, де у них буде своя кімната, обов`язково соціальні виплати і безкоштовне подальше навчання, і це є обов`язковим для всіх дітей які проживають в Німеччині легально.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного.
Так, відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України).
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 Сімейного кодексу України). 
Відповідно до положень статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з положеннями ст.9 вищевказаної Конвенції держави - учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Виходячи з викладеного, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Відповідно до ст..161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Згідно ст.19 ч.ч.5,6 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно Висновку органу опіки та піклування м. Черкаси про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 26.12.2025 року, орган опіки та піклування м. Черкаси, на даний час вважаєза недоцільне визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , разом з батьком ОСОБА_6 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками та досягненням згоди між батьками та самими дітьми.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Верховним Судом при ухваленні постанови від 10.07.2024 у справі №127/16211/23 установлено, що «спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. Із урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача».
Таких висновків також дійшов суд касаційної інстанції при ухваленні постанов у справах №755/15383/23 від 15.01.2025 та №562/3371/23 від 19.02.2025 виснувавши, що, оскільки мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, правильним є висновок суду про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.
Судом встановлено, що діти сторін зареєстровані за місцем проживання позивача та проживають з ним за адресою:  АДРЕСА_1 .
За вказаним місцем проживання для дітей створенні відповідні умови для проживання, розвитку та відпочинку.
Матір дітей, відповідач по справі проживає окремо.
Будь-яких заперечень щодо реєстрації місця проживання дітей разом із батьком, відповідач не висловлювала і упродовж всього часу проживання дітей за зазначеною адресою, у тому числі після припинення шлюбних відносин з позивачем та на час перебування даної справи в суді не ставила питання про визначення місця проживання дітей разом із нею, оскільки жодних доказів про це в матеріалах справи немає, як і немає доказів, які б підтверджували дії відповідачки та її бажання щодо зміни місця проживання дітей.
Більше того, зі змісту письмових пояснень відповідачки, долученої до матеріалів справи, вбачається, відсутність заперечень щоб діти на даний час проживали з батьком.
Таким чином, як зі змісту позовної заяви, так і з інших матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивач і відповідач досягли згоди щодо проживання дітей з батьком. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дітей із батьком, з яким і проживають, мати не чинить перешкод у спілкуванні з дітьми.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання малолітніх дітей, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітніх дітей, які проживають разом із батьком і знаходяться на його утриманні, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дітей разом із батьком у позасудовому порядку.
Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли, та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують.
При цьому, суд зауважує, що мати дитини, яка має однакові права з батьком дитини відіграє важливу роль у житті та розвитку дітей, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, питання про місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
При цьому, проживання на даний час дітей разом із батьком не позбавляє права матері, спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, прояву турботи відносно них та участі у їх вихованні.
З огляду на вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст.12,13, 259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 19, 160, 161 СК України, суд – 

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_9 у задоволенні позову – відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: 

Повний текст судового рішення складено 28 травня 2026 року.