ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.06.2026	Справа № 910/16349/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Удалової О.Г., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (проведення судового засідання) господарську справу
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБГ19" 
про стягнення 192 500,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБГ19" (далі - відповідач) про стягнення 192 500,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю товарів № 865 від 05.09.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києві від 05.01.2026 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.
12.01.2026 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2026 відкрито провадження у справі № 910/16349/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), а також встановлено учасникам справи строки для вчинення процесуальних дій.
Копія вказаної ухвали суду доставлена до електронного кабінету позивача та відповідача 14.01.2026 після 17 години та відповідно до приписів ст. 242 Господарського процесуального кодексу України вважається врученою 15.01.2026.
22.01.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про вступ у справу представника. 
03.02.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуються заявлені позовні вимоги. Крім того, у відзиві міститься клопотання про проведення письмового опитування.
Ухвалою від 17.02.2026 зобов`язано позивача до 27.02.2026 включно надати відповіді на запитання відповідача в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України з дотриманням правил, встановлених ст. 88 Господарського процесуального кодексу України.
25.02.2026 від позивача надійшли відповіді на запитання відповідача в порядку ст. 90 Господарського процесуального кодексу України.
Інших заяв та клопотань від учасників справи до суду не надходило.
Зважаючи на належне повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику їх уповноважених представників (без проведення судового засідання) та наявність у матеріалах справи доказів, необхідних та достатніх для вирішення спору по суті, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до приписів ст. 202 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення на такі вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

05.09.2025 між військовою частиною НОМЕР_1 та ТОВ «ПБГ19» укладено договір № 865 про закупівлю товарів (далі - Договір).
Згідно з пунктом 4.2. Договору строк та умови поставки товару вказуються у специфікації до договору.
Як погоджено п. 6.2. Договору, у випадку порушення Виконавцем термінів поставки, передбачених Розділом 4 цього Договору, Виконавець за кожний такий випадок сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5% від вартості Товару, відносно якого допущено прострочення, за кожний календарний день прострочення, також за прострочення понад 10 днів - штраф у розмірі 7% від вартості товару.
Відповідно до п. 9.1 договору останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до звершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про ведення воєнного стану в Україні» (зі змінами), але не довше 31.12.2025. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань, що виникли під час дії договору або у зв`язку з його виконанням.
Розділом 15 договору визначено реквізити сторін, у т.ч. електронну пошту відповідача. 
Як встановлено судом під час розгляду даної справи, пунктом 2 Специфікації до Договору визначено, що строк поставки товару складає 5 робочих днів з моменту надання заявки від замовника, але не пізніше 24.12.2025.
04.10.2025 позивач направив на електронну адресу відповідача, вказану у розділі 15 договору та у специфікації до договору, лист-заявку про поставку продукції, однак, як вказує позивач, відповідачем не було поставлено товару, у зв`язку з чим 24.11.2025 позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій просив сплатити неустойку в загальному розмірі 192 500,00 грн, з яких 77 000,00 грн - штраф та 115 500,00 грн - пеня.
Зважаючи на несплату відповідачем штрафу та пені, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у даній справі, відповідач вказав, що:
- позивач у своїй позовній заяві не зазначає ані дату направлення заявки Відповідачу, ані надає докази, якими ця дата має підтверджуватись;
- докази електронного листування не мають відношення ані до виконання Договору, ані до відповідача взагалі. Оскільки в договорі зазначена електронна адреса відповідача, відмінна від електронної адреси, на яку позивач відправляв електроні листи. Крім того, електронна адреса, на яку позивач відправляв електронний лист, не є офіційною адресою відповідача;
- позивач здійснював нарахування штрафних санкцій, стягнення яких є предметом спору у даній справі, задовго до 24 грудня 2025 року, що, за доводами відповідача, не відповідає умовам Договору і правовій природі юридичної відповідальності, оскільки підставою для притягнення особи до юридичної відповідальності є наявність складу цивільного правопорушення, яке, серед іншого, включає протиправність діяння. Враховуючи те, що по 24.12.2025 Позивач не направляв заявку Відповідачу, то до цього моменту відповідач, за доводами останнього, не міг порушити своє договірне зобов`язання поставити товар по договору.
Розглядаючи даний спір та вирішуючи його по суті, оцінюючи правомірність заявлених вимог, а також обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходив з наступного.
Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. 
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як визначено ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою та завдатком.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
При цьому в силу ч. 2, ч. 3 вказаної норми штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Так, як встановлено судом під час розгляду даної справи, 04.10.2025 позивачем на електронну пошту відповідача, вказану в розділі 15 договору, а також у специфікації до договору, надіслано лист-заявку про поставку товару з проханням поставити в найкоротші терміни товар, обумовлений специфікацією до договору.
Як погоджено сторонами у п. 2 специфікації, строк поставки товару складає 5 робочих днів з моменту надання заявки від замовника, але не пізніше 24.12.2025.
Таким чином, товар мав бути поставлений у строк до 10.10.2025 включно.
При цьому під час розгляду даної справи суду не надано доказів поставки товару.
Суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо невідповідності електронної адреси відповідача тій, на яку було надіслано заявку, оскільки, як вказано вище, в розділі 15 договору та у специфікації до договору вказано електронну адресу відповідача (0930507579G@gmail.com), на яку позивачем і була направлена заявка. 
Як вказано судом вище, пунктом 6.2. Договору погоджено, що у випадку порушення Виконавцем термінів поставки, передбачених Розділом 4 цього Договору, Виконавець за кожний такий випадок сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,5% від вартості Товару, відносно якого допущено прострочення, за кожний календарний день прострочення, також за прострочення понад 10 днів штраф у розмірі 7% від вартості товару
При цьому під час розгляду даної справи судом враховано, що 09.01.2025 Верховною Радою України був прийнятий Закон № 4196-IX, який набрав чинності 28.02.2025, пунктом 4 частини першої статті 17 якого визначено, що положення абзацу третього частини другої статті 231 ГК України в частині стягнення штрафу в розмірі 7 відсотків вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання зобов`язання, не застосовується до виконавців державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, які виконуються у період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", та не завершені на день набрання чинності цим Законом.
Отже, в умовах воєнного стану, введеного в Україні, законодавець звільнив виконавців державних контрактів з оборонних закупівель від сплати штрафів за прострочення виконання зобов`язань, передбачених статтею 231 ГК України, якщо ці контракти виконуються під час воєнного стану та не завершені на момент набрання чинності відповідним законом, який, зокрема, визначає особливості застосування штрафних санкцій у цей період. 
Приписи пункту 4 статті 17 Закону України № 4196-IX поширюють свою дію на спірні правовідносини з виконання державного контракту з оборонних закупівель. При цьому норми статті 17 Закону України № 4196-IX слід застосовувати до спірних правовідносин ретроспективно, згідно зі статтею 58 Конституції України як нормою прямої дії, оскільки пункт 4 статті 17 Закону України № 4196-IX скасовує відповідальність виконавця державного контракту (договору) у сфері оборонних закупівель, яким є відповідач.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 910/5581/24 та від 05.03.2026 у справі № 910/7366/25, а також ухвалі від 31.03.2026 у справі № 910/7429/25.
Так, як визначено в преамбулі укладеного між позивачем та відповідачем контракту (договору), останній укладено для гарантованого забезпечення потреб безпеки та оборони.
Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 7% штрафу є необґрунтованою, у зв`язку з чим суд відмовляє у вимозі про стягнення з відповідача 77 000 грн штрафу.
Стосовно вимоги позивача про стягнення 115 500,00 грн пені суд вказує, як визначено ч. 2 ст. 549 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Аналогічні обмеження в нарахуванні пені подвійною обліковою ставкою НБУ містяться в Законі України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
Таким чином, враховуючи, що подвійна облікова ставка Національного банку України була меншою за 0,5%, суд, здійснивши перерахунок пені згідно з подвійною обліковою ставкою НБУ, вказує, що розмір пені за визначений позивачем період з 14.10.2025 по 03.11.2025 становить 19 619,18 грн.
Відповідно у вимозі про стягнення з відповідача 95 880,82 грн пені суд відмовляє.
Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні ЄСПЛ "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже вони не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на результат прийнятого рішення.
Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин, враховуючи подані учасниками справи докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по оплаті позову судовим збором підлягають покладанню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 246,88 грн.
Керуючись ст.ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПБГ19" (04136, місто Київ, вул. Тираспольська, будинок 58, офіс 282, код 45701274) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) 19 619,18 грн (дев`ятнадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять грн 18 коп.) пені, 246,88 грн (двісті сорок шість грн 88 коп.) судового збору.
3. В іншій частині позову відмовити. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення підписано 26.06.2026.

Суддя О.Г. Удалова