Справа № 463/9524/25
Провадження № 2/463/353/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В. 
при секретарі – Заверуха О.Б. 
представника позивача Зіновкіна О.П.
представника відповідача ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Львова справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання особи, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якій просить суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Личаківським РВ УМВС України у Львівській області 28.101.2002 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
Позовні вимоги мотивує, що 26 жовтня 1989 року Львівським заводом залізобетонних виробів № 2 у відповідності до розпорядження Львівського міськвиконкому № 142 від 18.04.1986 р. на підставі спільного рішення адміністрації заводу та профспілкового комітету № 38 від 24.08.1989 р. виданий ордер № 170 на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , склад сім`ї: ОСОБА_3 , 1961 р.н. – основний квартиронаймач, ОСОБА_5 , 1960 р.н. – чоловік, ОСОБА_6 , 1981 р.н.– дочка. Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 201890 від 10.09.2025 – за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано 7 осіб: 1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 25.01.1990; 2. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 15.03.1999; 3. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 15.12.2020; 4. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації 17.10.1991; 5. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 20.08.2006; 6. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації 24.03.2014; 7. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації 29.01.2007. 26.08.2025 р. комісія в складі завідуючого ЖКГ Горбаш С.П., сусідів ОСОБА_11 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_12 , що проживає АДРЕСА_4 , склали Акт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 від 22.07.2003 року та її дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з дня народження за адресою: АДРЕСА_5 разом з матір`ю без реєстрації. ІНФОРМАЦІЯ_8 комісія в складі майстра виробничої дільниці ОСОБА_13 , майстра виробничої дільниці ОСОБА_14 , майстра виробничої дільниці ОСОБА_15 склали «Акт про фактичне не проживання особи на території ЛКП «Господар» за адресою: АДРЕСА_2 ». Відповідно до вказаного акту, з метою встановлення факту не проживання гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи свідчення кв. АДРЕСА_6 , складено акт про те, що станом на 29 серпня 2025 р. гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – фактично за визначеною адресою АДРЕСА_2 не проживають. Згідно Довідки приватного акціонерного товариства «Львівський завод залізобетонних виробів № 2» за вих. № 7/18 від 22.09.2025: ОСОБА_4 сплачує вартість житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_5 , починаючи з 28.07.2023 р.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 05.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання особи, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Представник відповідача подав відзив на позов, який мотиакє наступним. Вимога про визнання Відповідачів такими, що тратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення Відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права має грунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв?язку із втратою житла покладається на сторону Відповідачів, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Відповідачі наполягають на тому, що наданими Позивачем доказами не підтверджено втрата інтерес до спірного житла. У Відповідачів немає іншого житла. Відповідач 1 погодилась за об?єктивних та вимушених обставин тимчасово проживати в іншому житловому приміщенні, яке орендує Позивач, але це не свідчить про відмову від права користуватися квартирою АДРЕСА_1 .
У судове засідання сторони з`явились, представник позивача ОСОБА_16 , представник відповідача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та надали суду пояснення аналогічні тим, які ними були викладені в письмових заявах по суті.
Оглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку
Судом встановлено, що 26 жовтня 1989 року Львівським заводом залізобетонних виробів № 2 у відповідності до розпорядження Львівського міськвиконкому № 142 від 18.04.1986 р. на підставі спільного рішення адміністрації заводу та профспілкового комітету № 38 від 24.08.1989 р. виданий ордер № 170 на право заселення в квартиру АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , склад сім`ї: ОСОБА_3 , 1961 р.н. – основний квартиронаймач, ОСОБА_5 , 1960 р.н. – чоловік, ОСОБА_6 , 1981 р.н.– дочка.
Відповідно до відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 201890 від 10.09.2025 – за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано 7 осіб: 1. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 25.01.1990; 2. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 15.03.1999; 3. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 15.12.2020; 4. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації 17.10.1991; 5. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 20.08.2006; 6. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації 24.03.2014; 7. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації 29.01.2007.
26.08.2025 р. комісія в складі завідуючого ЖКГ Горбаш С.П., сусідів ОСОБА_11 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_12 , що проживає АДРЕСА_4 , склали Акт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 від 22.07.2003 року та її дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з дня народження за адресою: АДРЕСА_5 разом з матір`ю без реєстрації.
ІНФОРМАЦІЯ_8 комісія в складі майстра виробничої дільниці ОСОБА_13 , майстра виробничої дільниці ОСОБА_14 , майстра виробничої дільниці ОСОБА_15 склали «Акт про фактичне не проживання особи на території ЛКП «Господар» за адресою: АДРЕСА_2 ». 
Відповідно до вказаного акту, з метою встановлення факту не проживання гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , враховуючи свідчення кв. АДРЕСА_6 , складено акт про те, що станом на 29 серпня 2025 р. гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 – фактично за визначеною адресою АДРЕСА_2 не проживають.
Згідно Довідки приватного акціонерного товариства «Львівський завод залізобетонних виробів № 2» за вих. № 7/18 від 22.09.2025: ОСОБА_4 сплачує вартість житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_5 , починаючи з 28.07.2023 р.
З договору оренди кімнати в гуртожитку по АДРЕСА_7 від 29.01.2017 року, 0.01.2018 року, 01.01.2019 року, 01.01.2020 року орендує кімнату в гуртожитку.
З довідки за N?2 від 20.11.2025 року, виданою ПАТ «Львівський завод залізобетонних виробів N? 2», згідно якої Відповідач 1 проживає в гуртожитку по АДРЕСА_5 тимчасово без реєстрації на підставі заяви ОСОБА_3 . Це житло є власністю ПАТ «Львівський завод залізобетонних виробів N? 2».
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)
Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з положень 71, 72 ЖК України саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Але це не звільняє відповідача від процесуального обов`язку доведення обставин та надання доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позовних вимог.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Позивач зазначив, що відповідач тривалий час не проживає в квартирі. Зазначені обставини підтверджені доказами долученими до матеріалів справи.
Разом з тим відповідача ОСОБА_4 відсутнє нерухоме майно у власності, що підтверджується інформаційною довідкою з додатку «Реєстр нерухомості». 
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Рішенням від 12 вересня 2024 року у справі «Мороз проти України» (Case of Moroz v. Ukraine) ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції. Це рішення набуло статусу остаточного 12 вересня 2024 року. ЄСПЛ дійшов висновку, що апеляційний суд зобов`язав заявниць виселитися зі спірних приміщень лише на тій підставі, що ці приміщення були зареєстровані як «нежитлові», без аналізу конкретної ситуації заявниць. Також, зазначив, що у своєму обґрунтуванні апеляційний суд не розглянув аргументів заявниць, що спірні приміщення надані їхній сім`ї радою за більш ніж шістдесят років до розгляду питання про надання права власності, для проживання і заявниці офіційно облаштували та зареєстрували в них своє житло, відремонтували за власний кошт і сплачували різні платежі як de facto наймачі протягом усього періоду свого проживання. Його обґрунтування також жодним чином не вказувало на те, що суд намагався оцінити бажання позивача органу державної влади звільнити спірні приміщення попри твердження заявниць, що збереження цього житла, в якому вони до розгляду справи офіційно проживали приблизно сорок і двадцять три роки відповідно, було життєво важливим питанням для них. ЄСПЛ не може визнати, що апеляційний суд навів достатні підстави, аби довести існування нагальної суспільної потреби у спірному рішенні про виселення або обґрунтованість пропорційності такого виселення для цілей статті 8 Конвенції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, до якого заявниці подали касаційну скаргу, відхилив її, не розглянувши ці питання.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.
Як встановлено в ході розгляду справи, відповідач не має у власності, а лише орендує кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_7 , тимчасово без реєстрації на підставі заяви ОСОБА_3 , це житло є власністю ПАТ «Львівський завод залізобетонних виробів N? 2» за таких обставин, позбавлення його права користування квартирою, яке йому було надано у законний спосіб, становитиме непропорційне втручання у його право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції.
Отже, враховуючи баланс інтересів сторін, оцінивши відповідність втручання у права особи меті, яку воно переслідує, та наслідки такого втручання для сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що у зв`язку із відмовою у задоволенні позову понесені позивачем витрати слід залишити за ним.
Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

в задоволенні позовуОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання особи, що втратила право на користування житловим приміщенням – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя      Нор Н.В.