Справа № 148/464/26
Провадження № 22-ц/801/1260/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року	Справа № 148/464/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 березня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього дитини, яка продовжує навчання,
Рішення ухвалив суддя Дамчук О. О.
Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Тульчин 
Повний текст рішення складено 25 березня 2026 року,

Встановив:

У лютому 2026 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. 
Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 являється батьком позивача. 
У серпні 2025 року ОСОБА_2 вступила до Вінницького національного аграрного університету та на даний час навчається на 2 курсі, спеціальність 075 Маркетинг, заочної контрактної форми навчання Факультету менеджменту та права, після отримання диплому молодшого спеціаліста Тульчинського фахового коледжу культури. Термін навчання у Вінницькому національному аграрному університеті складає з 15 серпня 2025 року по 30 серпня 2028 року.
Вартість навчання за навчальний рік становить 15 200,00 грн., оплату за навчання здійснювала матір, ОСОБА_3 . Матері важко самостійно забезпечувати дитину усім необхідним, окрім витрат на сплату коштів за договором про надання платної освітньої послуги, ОСОБА_3 несе витрати на придбання канцелярського приладдя, підручників, методичок, транспортні витрати, а батько ОСОБА_2 ухиляється від належного її утримання, хоча є працездатною, фізично здоровою особою і тому має можливість утримувати свою доньку, враховуючи, що працює головним спеціалістом в Управлінні соціального захист населення Шпиківської селищної ради та із січня 2025 року по січень 2026 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 334 255, 56 грн.
Позивач не має самостійного заробітку чи іншого доходу, а тому потребує допомоги батьків. Оскільки позивач потребує матеріальної допомоги на навчання, просила стягувати з відповідача ОСОБА_1 на свою користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, з часу звернення до суду і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення двадцяти трьох річного віку, а також витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 березня 2026 року Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього дитини, яка продовжує навчання - задовольнити.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання на період навчання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн., щомісячно, починаючи з 24 лютого 2026 року до закінчення навчання, тобто до 30 серпня 2028 року, але не більше ніж досягнення нею 23 років.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на порушення норм процесуального та матеріального права, не врахування всіх обставин справи, просить рішення суду скасувати та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не врахував, що позивач у позовній заяві зазначає, що навчається на заочній формі навчання. Заочна форма навчання передбачає значно меншу зайнятість у навчальному процесі та об`єктивно надає можливість поєднувати навчання з трудовою діяльністю, що дозволяє особі самостійно забезпечувати власні потреби. З особистого листування ОСОБА_2 зі своїм батьком ОСОБА_1 вбачається, що позивач фактично здійснює трудову діяльність та має власний дохід. 
Крім того, на особистих сторінках ОСОБА_2 у соціальних мережах Instagram та Facebook міститься інформація про здійснення позивачем діяльності у сфері SMM та контент-маркетингу, а також роботу тренером з дитячої гімнастики, а відтак позивач має можливість отримувати дохід та самостійно забезпечувати власні потреби, а тому не перебуває у такому матеріальному становищі, яке б обумовлювало необхідність стягнення з відповідача аліментів. 
Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на утриманні ОСОБА_1 перебувають його батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також його співмешканка ОСОБА_6 , які за віком та станом здоров`я потребують фінансової підтримки і догляду. 
Крім цього позивачем не надано жодного обґрунтованого розрахунку заявленого розміру аліментів у сумі 5000,00 грн. щомісячно. У матеріалах позовної заяви відсутні будь-які документи або розрахунки, які б підтверджували фактичний обсяг її щомісячних витрат, пов`язаних із навчанням, проживанням, транспортом чи іншими потребами.
Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, просить її залишити без задоволення а рішення суду – без змін. У відзиві позивач також просить стягнути із відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 являються батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого 08 червня 2006 року виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а. с. 5).
Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 29 вересня 2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9 зворот).
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області у цивільній справі № 148/1404/24, стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в зв`язку з продовженням навчання ОСОБА_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з 17 червня 2024 року і до закінчення навчання – 26 червня 2025 року (а. с. 27-28).
Згідно довідки № 00276 від 06 лютого 2026 року, виданою ректором Григорієм Калетником, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована наказом № 172з від 15 серпня 2025 року на 2 курс, спеціальність 075 Маркетинг, заочної контрактної форми навчання факультету менеджменту та права, після отримання диплому молодшого спеціаліста Тульчинського фахового коледжу культури.
Термін навчання у Вінницькому національному аграрному університеті складає з 15 серпня 2025 року по 30 серпня 2028 року (а. с. 5 зворот).
Відповідно до договору про навчання у закладі вищої освіти № 0957.2525з/МАР від 14 серпня 2025 року, ОСОБА_2 зарахована на 2 курс, спеціальність Маркетинг, заочної контрактної форми навчання факультету менеджменту та права (а. с. 6).
Відповідно до договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 715.25зк/МАР від 14 серпня 2025 року, укладеного між ОСОБА_2 та Вінницьким національним аграрним університетом, вартість навчання за навчальний рік становить 15 200,00 грн. (а. с. 7).
Згідно квитанції РайффайзенБанк від 13 серпня 2025 року позивачем за навчання було сплачено 7600,00 грн. (а. с. 8).
Згідно квитанції РайффайзенБанк від 08 лютого 2026 року позивачем за навчання було сплачено 7600,00 грн. (а. с. 8 зворот).
Відповідно до довідки Управління соціального захисту населення Шпиківської селищної ради від 28 січня 2026 року за № 01-9/30, ОСОБА_1 працює головним спеціалістом в Управлінні соціального захист населення Шпиківської селищної ради та із січня 2025 року по січень 2026 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 334 255, 56 грн. (а. с. 9).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на період навчання повнолітньої дочки в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., щомісячно, до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж досягнення нею 23 років, суд першої інстанції виходив з того, що доказів утримання дитини у добровільному порядку відповідач не надав, він є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, має стабільний дохід, а відтак з урахуванням принципу співмірності та розумності, закріплених у ст. 7 СК України, суд дійшов до висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів. 
Апеляційний суд вважає такий висновок правильним.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає не обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Отже, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно вимог частин 1 – 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або у твердій грошовій сумі.
Правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд дійшов висновків, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Колегія суддів вважає встановленим той факт, що у зв`язку із навчанням ОСОБА_2 потребує матеріальної допомоги, яку мають їй надавати батьки. 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 навчається у Вінницькому національному аграрному університеті на 2 курсі, заочної контрактної форми навчання факультету менеджменту та права, спеціальність Маркетинг.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач навчається за заочною формою навчання та нібито має об`єктивну можливість поєднувати навчання з трудовою діяльністю, а відтак самостійно забезпечувати власні потреби, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Сам по собі факт навчання позивача за заочною формою не звільняє батьків від обов`язку щодо її утримання, оскільки закон пов`язує виникнення такого обов`язку саме з фактом продовження навчання та як наслідок потребою дитини у матеріальній допомозі до досягненню нею 23 річного віку, а не з конкретною формою здобуття освіти.
Так само безпідставними є й посилання апелянта на наявність у соціальних мережах позивачки інформації щодо здійснення нею діяльності у сфері SMM та контент-маркетингу, а також роботи тренером з дитячої гімнастики, оскільки сам по собі факт розміщення відповідної інформації не є належним, допустимим та достатнім доказом отримання нею стабільного доходу, який би свідчив про відсутність потреби у матеріальній допомозі.
ОСОБА_2 не є фізичною-особою підприємцем, найманим працівником, не здійснює трудову діяльність, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхуванні № 345-1/0200-0219-11 від 11 березня 2026 року про те, що в ОСОБА_2 відомості про страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) та інші дані, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, в Реєстрі застрахованих осіб відсутні (а. с. 106).
Отже, доводи відповідача про наявність у позивача джерел доходу є необґрунтованими, носять характер припущень та не підтверджені належними доказами.
Факт участі матері позивача – ОСОБА_3 в її утриманні під час продовження навчання повністю визнається позивачем. 
Так, ОСОБА_2 зазначила, що її матір`ю здійснено оплату вартості навчання у загальному розмірі 15 200,00 грн., що підтверджується відповідними банківськими квитанціями, а також забезпечується постійне фінансування інших витрат, пов`язаних із навчанням та повсякденними потребами.
Крім того, згідно з довідкою, виданою викладачем ОСОБА_8 12 березня 2026 року, підтверджується, що ОСОБА_3 було сплачено 18 900,00 грн. витрат, пов`язаних із поїздкою, проживанням, харчуванням та участю ОСОБА_2 у конкурсі-фестивалі «Осіння Прага – 2024», який відбувався у період з 19 жовтня 2024 року по 27 жовтня 2024 року.
Наведене свідчить про належне виконання матір`ю обов`язку щодо утримання доньки, забезпечення її розвитку та створення умов для реалізації освітніх і творчих здібностей в інтересах дитини.
При цьому будь-яких доказів, що підтвердили б участь батька – відповідача ОСОБА_1 в утриманні доньки, що продовжує навчання та яка потребує відповідної допомоги, в матеріалах справи відсутні. 
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти у зв`язку з продовженням навчання.
При цьому колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку заявленого розміру аліментів у сумі 5000,00 грн. щомісячно, оскільки такі доводи є безпідставними та ґрунтуються на неправильному розумінні предмета спору.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, а не вимога про стягнення заборгованості чи компенсацію фактично понесених витрат.
У зв`язку з цим посилання апелянта на відсутність детального розрахунку заявленого розміру аліментів не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язку позивача подавати такий розрахунок як окремий засіб доказування у справах цієї категорії.
При визначенні розміру аліментів суд враховує сукупність обставин, що мають істотне значення, зокрема потребу дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання, матеріальне становище сторін, наявність у платника аліментів можливості надавати таке утримання, а також принципи розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебувають батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також його співмешканка ОСОБА_6 , які за віком та станом здоров`я потребують фінансової підтримки та догляду, що унеможливлює сплату аліментів на утримання повнолітньої доньки, апеляційним судом відхиляються у зв`язку з наступним. 
Обов`язок повнолітніх дочки, сина піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений у статті 51 Конституції України. Таке піклування може полягати в особистому догляді за батьками, допомозі в побуті, захисті їхніх прав та інтересів, матеріальній підтримці тощо. Необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків згідно статті 202 СК України є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі, які підлягають доказуванню. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно з інформації з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00057090564 у відповідача є рідна сестра – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а. с. 106 на звороті- 107).
За таких обставин колегія суддів не приймає доводи відповідача щодо перебування на його утриманні непрацездатних батьків, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів фактичного здійснення ним такого утримання. Крім того, наявність інших повнолітніх дітей, які відповідно до вимог закону також зобов`язані за необхідності надавати батькам матеріальну допомогу, виключає можливість покладення відповідного обов`язку виключно на відповідача, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять.
Безпідставними є посилання відповідача на необхідність утримання громадянки ОСОБА_6 , оскільки матеріали справи не містять доказів того, що вона є дружиною відповідача чи колишньою дружиною, яка стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року після його розірвання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги у розумінні вимог сімейного законодавства.
Сама по собі наявність інших осіб, яким відповідач добровільно надає матеріальну допомогу, не звільняє його від встановленого законом обов`язку утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання, відповідно до положень ст. 190 СК України.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не порушує питання про зменшення розміру аліментів з підстав, передбачених ч. 1 ст. 182 СК України, з урахуванням свого матеріального чи сімейного стану, а наполягає саме на повній відмові у задоволенні позову.
Така позиція свідчить про фактичне заперечення відповідачем самого обов`язку щодо утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, встановленого ст. 199 СК України, а також про відсутність належного ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки ОСОБА_2 , що є неприпустимим та суперечить засадам сімейного законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними, зводяться до довільного тлумачення чинного законодавства, незгоди з рішенням суду, та не спростовують правильність і законність рішення суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). 
З огляду на те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, а рішення суду першої інстанції залишається без змін, понесенні позивачем ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача. 
Відповідно до акту про надані послуги № 2 від 30 квітня 2026 року, укладеного між адвокатом Олійник Г. Є. та ОСОБА_2 , вартість послуг становить 3000,00 грн. Клієнт своїм підписом підтвердив, що послуги надані в повному обсязі і належної якості (а. с. 160).
На підтвердження повноважень представника та погодженого сторонами обсягу надання правничої допомоги матеріали справи містять копію договору про надання правничої допомоги від 26 січня 2026 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Олійник Г. Є. (а. с. 11), додаткову угоду № 2 від 30 квітня 2026 року (а. с. 159), а також ордер на надання правничої допомоги (а. с. 158).
Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи надані стороною документи, що підписані адвокатом та клієнтом, можна прийти до висновку про узгоджений обсяг наданих послуг і виконаних робіт, тому їх вартість підлягає розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. 
Аналогічна думка викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 та постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, міститься висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідач не подав до апеляційного суду заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи чи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 грн., згідно акту про надані послуги № 2 від 30 квітня 2026 року.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 березня 2026 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 грн. (три тисячі грн.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник