ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Морська Г.М.

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/10496/25 пров. № А/857/15103/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шинкар Т.І.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 380/10496/25 за адміністративним позовом Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ АВЕНЮ», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної військової адміністрації про зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В :
26.05.2025р. позивач, Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФРІДОМ АВЕНЮ», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Департаменту архітектури та розвитку містобудування Львівської обласної військової адміністрації, у якому просив суд: 
- зобов`язати відновити втрачені ділянки тинькованої поверхні фасаду з наступним пофарбуванням в існуючий колір із збереженням автентичних архітектурних та декоративних елементів опорядження фасаду будинку літ. "А-3" на пр.Свободи №21 у м.Львові.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2026р. в позові відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04.02.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Із змісту даних Переліку пам`яток культурної спадщини, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення у Львівській області, затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 18.01.2021р. № 14, Готель, за адресою: м. Львів, пр.Свободи, 21, є пам`яткою архітектури, охоронний № 5269-Лв, які внесені на підставі Рішення виконкому Львівської обласної ради №227 від 17.07.1990р. 
Під час обстеження вказаного будинку, працівниками офісу виявлено на фасаді будинку № 21 на пр. Свободи у м. Львові ділянки тинькованої поверхні, що несли загрозу пішоходам. 
Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитловий будинок літ. "А-3" в будинку № 21 на пр. Свободи у м. Львові, загальною площею 957.9 кв.м. належить на праві приватної власності ТзОВ "ФРІДОМ АВЕНЮ". 
Враховуючи виявлені порушення, Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради видав розпорядження про зобов`язання ТзОВ «ФРІДОМ АВЕНЮ привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану від 31.01.2025р. № 0004-вих-14599 з вимогою в термін до 02.03.2025р. відновити втрачені ділянки тинькованої поверхні фасаду з наступним пофарбуванням в існуючий колір. 
Під час обстеження вказаної пам`ятки 11.03.2025р. встановлено, що ТзОВ «ФРІДОМ АВЕНЮ» вимоги розпорядження про зобов`язання привести пам`ятку культурної спадщини до належного стану від 31.01.2025р. №0004-вих-14599 в термін до 02.03.2025р. відновити втрачені ділянки тинькованої поверхні фасаду з наступним пофарбуванням в існуючий колір не виконано, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про охорону культурної спадщини», визначено, що охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.
ч.1 ст.17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено: пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. 
У якій би власності пам`ятка не перебувала, виходячи із змісту ч.4, ч.5 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує; власник не може використовувати право власності на шкоду інтересам суспільства. 
Пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця (ч.1 ст.22 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). 
Усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір (ст.23 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). 
Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору. Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує як найменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо (ч.1, ч.2 ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Із змісту ч.1-ч.2 ст.27 Закону України «Про охорону культурної спадщини» видно, що у разі, коли пам`ятці загрожує небезпека пошкодження, руйнування чи знищення, власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування). 
Якщо власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів, передбачених у частині першій цієї статті, то відповідний орган охорони культурної спадщини може зобов`язати їх здійснити ці заходи, видавши відповідне розпорядження. 
ч.6 ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», встановлено, що рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами. 
Юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам`яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов`язані відновити пам`ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону (ч.3 ст.47 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).
Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. 
До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належить виконавчий орган сільської, селищної, міської ради (ч.1 ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). 
Відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради населеного пункту, занесеного до Списку історичних населених місць України, утворюється місцевою радою за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (ч.3 ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). 
В п.1.1 Положення про офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконкому від 28.01.2025р. № 52 (далі Положення), видно, що Офіс охорони культурної спадщини Львівської міської ради (надалі офіс) є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 04.02.2021р. №32 “Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів“, утвореним відповідно до Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні“.
Не заперечуючи право позивача на виконання, покладених на нього обов`язків по вжиттю заходів у сфері охорони культурної спадщини, колегія суддів звертає увагу апелянта на таке.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 9 вересня 2022 року в справі № 463/6272/22, яка набрала законної сили 15 вересня 2022 року, задоволено клопотання слідчого у рамках кримінального провадження № 12022141360001298 від 26 серпня 2022 року, відкритого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.275 Кримінального кодексу України. Зазначеною ухвалою накладено арешт на земельну ділянку із кадастровим номером 4610136600:02:005:0030, яка знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 21. 
Крім накладення арешту, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 9 вересня 2022 року в справі № 463/6272/22, постановлено заборону для власника та будь яких інших осіб, у володінні, користуванні чи розпорядженні яких перебуває земельна ділянка із розміщеним на ній майном, у проведенні будь-яких будівельних, ремонтних, земельних, та інших робіт на вказаному об`єкті. 
Доцільність накладення арешту із встановленням заборон на вчинення будь-яких робіт обґрунтована судом тим, що відповідно до постанови слідчого Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області від 31 серпня 2022 року, зазначена земельна ділянка та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 12022141360001298 від 26 серпня 2022 року. Проведення будь-яких робіт на цих об`єктах могло б призвести до зміни фактичної обстановки, що існувала на момент ймовірного вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.275 КК України, знищення слідів або інформації, яка має доказове значення. 
ст.170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення. 
Станом на час розгляду справи арешт на земельну ділянку із кадастровим номером 4610136600:02:005:0030, яка знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 21 та всіма іншими заборонами, зокрема, щодо проведенні будь-яких будівельних, ремонтних, земельних та інших робіт, є чинним та не був скасований у порядку, передбаченому ст.74 КПК України.
Колегія суддів також звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до слідчого у межах кримінального провадження № 12022141360001298 з метою ініціювання зняття заборони у проведенні ремонтних робіт у будівлі за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 21 з метою відновити втрачені ділянки тинькованої поверхні фасаду з наступним пофарбуванням в існуючий колір із збереженням автентичних архітектурних та декоративних елементів опорядження фасаду будинку літ. "А-3" на пр. Свободи №21 у м.Львові.
Таким чином, оскільки арешт і відповідні заборони накладені на земельну ділянку із кадастровим номером 4610136600:02:005:0030, яка знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 21, ці ж заборони стосуються об`єкта нерухомості, а саме нежитлового будинку літ. “А-3”, що розміщений на цій земельній ділянці, як наслідок виконання розпорядження № 0004-вих-14599 від 31.01.2025 року Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради щодо зобов`язання привести пам`ятку культурної спадщини за адресою: м. Львів, пр. Свободи, 21, до належного стану у строк до 02.03.2025р., а саме — відновити втрачені ділянки тинькованої поверхні фасаду з подальшим пофарбуванням в існуючий колір зі збереженням автентичних архітектурних та декоративних елементів, є неможливим, оскільки це прямо суперечить ухвалі Личаківського районного суду м. Львова від 9 вересня 2022 року в справі № 463/6272/22, якою заборонено вчинення будь яких будівельних, ремонтних, земельних чи інших робіт на вказаному об`єкті.
Згідно п.9 ч.1 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. 
Крім того, ст.129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання, а держава забезпечує його виконання у встановленому законом порядку. 
Відповідно до ч.1 ст.533 КПК України ухвала суду, яка набрали законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України. 
На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України. Так, у п.4 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання. Обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя. Виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. 
В п.2.3 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10 р/2018 Конституційний Суд України зазначив, що набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей. Основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя.
Таким чином, ТзОВ «ФРІДОМ АВЕНЮ» позбавлене об`єктивної можливості виконати вимоги, викладені у розпорядженні № 0004-вих-14599 від 31.01.2025р. Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради. Оскільки, за наявності чинного арешту майна та відсутності його скасування у встановленому закон порядку, покладення на відповідача обов`язку щодо виконання робіт та об`єкті є таким, що суперечить принципу правової визначеності та фактично зводиться до зобов`язання вчинити дії, виконання яких є об`єктивно неможливим і прямо забороненим судовим рішення у кримінальному провадженні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України та у зв`язку із зміною правового регулювання.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу охорони культурної спадщини Львівської міської ради – залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2026 року у справі № 380/10496/25- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Т. І. Шинкар