Справа № 159/8263/25 	Головуючий у 1 інстанції: Шишилін О. Г. 	
Провадження № 22-ц/802/603/26  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді  Бовчалюк З.А.,
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Поворської сільської ради Ковельського району Волинської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся із вимогою про визначення додаткового строку 1 місяць для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Свої вимоги позивач мотивує тим, що його матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . На момент смерті позивач проживав разом із батьком та здійснював за ним догляд. За таких підстав вважав, що він прийняв спадщину. Документів не оформляв на спадщину так як вважав, що це дорого. Причину пропуску прийняття спадщини вважає поважною, оскільки на момент смерті батька проживав з ним разом.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
В судове засідання учасники справи не з`явилися, однак суд вважає за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. Від Поворської сільської ради надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою прийняття постанови у даній справі є 07 травня 2026 року, тобто, дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів, що він з поважних причин пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини. Суд вважав, що юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини не є поважною причиною для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі висновки суду є передчасними та такими, що зроблені без повного з`ясування дійсних обставин справи.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 
У свідоцтві про народження позивача НОМЕР_2 вказано, батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 , яка згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В свідоцтві про народження НОМЕР_4 ОСОБА_4 , батько ОСОБА_2 , матір ОСОБА_3 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В свідоцтві про смерть НОМЕР_5 вказано, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У витягу з погосподарської книги №2 за 2004р. виданого Поворською сільською радою №972 від 15.09.2025р. вказано, що в АДРЕСА_1 по особовому рахунку № НОМЕР_6 рахується житловий будинок, побудований 1954р. і який належав ОСОБА_2 .
В довідці №945 від 08.09.2025 р. виданою Поворською сільською радою вказано, що крім наведеного у будинку проживав ОСОБА_2 , якого знято з реєстрації у зв`язку із смертю14.10.2004 р. Крім нього в цьому господарстві ніхто не зареєстрований і не проживає на даний час.
Приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та вказано, що шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач пропустив.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1218, частиною 2 статті 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Як передбачено частиною 1 статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 3, 4, 5 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Як передбачено частиною 1 статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини 3 статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
За положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц (провадження № 61-26164св18).
Прецедентна практика ЄСПЛ містить принцип «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, що зачіпають майнові інтереси.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі»; пункт 32 рішення ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу.
У справі, що переглядається, колегія суддів враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки ОСОБА_1 , який є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька, втратить право на спадкування майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_2 , оскільки інших спадкоємців не має. Вказані обставини будуть для нього занадто надмірним тягарем. Судом встановлено, що вказане майно є безспірним та відсутні будь-які особи у тому числі і орган місцевого самоврядування, які б мали до нього інтерес. Окрім того відповідач у клопотанні, яке подано на адресу Волинського апеляційного суду, зазначає, що органом місцевого самоврядування не вживались заходи щодо визнання майна відумерлою спадщиною, оскільки вважали, що майно належить позивачу, оскільки той проживав разом з батьком.
Окрім того апеляційним судом було витребувано з Ковельської державної нотаріальної контори інформацію чи заводились спадкові справи після смерті ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_7 ), у разі заведення спадкових справ надати їх копії.
На адресу суду надійшло повідомлення з Ковельської державної нотаріальної контори, про те, що спадкові справи до майна померлого ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_6 ) та ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_7 ) не заводились.
Як встановлено апеляційним судом, позивач вважав, що належним чином прийняв спадщину, оскільки проживав разом з своїм батьком, доглядав за ним, однак до нотаріальної контори не звертався за отриманням свідоцтва. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач Поворська сільська рада не заперечувала щодо задоволення позову ОСОБА_1 , що з врахуванням ч. 4 ст. 206 ЦПК України давало суду першої інстанції законні підстави ухвалити рішення про задоволення вимог позивача.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову зроблений без врахування фактичних обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд першої інстанції зазначених обставин справи не врахував, а також не врахував усталену практику Європейського суду з прав людини щодо дотримання розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересам суспільства.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права 
З врахуванням викладеного, рішення суду про задоволення позову у повній мірі забезпечить права ОСОБА_1 гарантовані йому Конституцією України, з врахуванням норм права які регулюють дані правовідносини.
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у зв`язку з невідповідністю висновків суду встановленим обставинам справи рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини – 1 місяць, з дня набрання судовим рішення законної сили для подачі заяви для прийняття спадщини.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 – один місяць з дня набрання судовим рішення законної сили.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: