КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 червня 2026 року Справа № 320/4010/24
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом Національної Служби Здоров`я України 
до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 
про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулась Національна Служба Здоров`я України (далі – позивач, НСЗУ) з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якому просить суд:
- Визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Величко Романом Сергійовичем про накладання штрафу за виконавчим провадження № 72043628 від 07.09.2023.
В обґрунтування позову позивач наполягає на протиправності спірної постанови, оскільки судове рішення у справі № 640/14676/21 виконано належним чином. НСЗУ було отримано постанову державного виконавця 26.06.2023 та на її виконання 13.07.2023 надіслано лист № 24472/2/2/1-08-23 ОСОБА_1 та про що повідомлено державного виконавця листом від 17.07.2023 №24785/2-16-23. В свою чергу державним виконавцем було винесено постанову від 07.09.2023 про накладення штрафу безпідставно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».
01.02.2024, ухвалою суду вказана позовна заява була залишена без руху з підстав невідповідності останньої вимогам ч. 3 ст. 161 КАС України.
13.02.2024 представником позивача надано вимоги ухвали суду виконано.
18.03.2024, ухвалою суду провадження у справі відкрито, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
29.03.2024 до суду надійшов відзив від відповідача, в якому останній наполягав на правомірності спірної постанови, зазначив про те, що після відкриття виконавчого провадження № 72043628 поставою від 16.06.2023 та її надіслання до НСЗУ, отримавши лист від боржника від 17.07.2023 №24785/2-16-23, державним виконавцем ознайомившись із листом встановлено, що станом на 07.09.2023 рішення суду боржником не виконано, відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно запитів від 05.03.2021 року та 18.04.2021 року так і не надано. Серед іншого у вказаному листі боржником зазначено про відсутність в останнього відомостей стягувача, а саме: або 1) РНОКПП; або 2) прізвище + ім`я дата народження. У зв`язку з вищезазначеним надання запитуваної інформації є неможливим. Оскільки рішення суду не виконано, про поважні причини невиконання боржником державного виконавця не повідомлено. Застосовні заходи реагування державним виконавцем у вигляді спірної постанови про накладення штрафу є обов`язком відповідно до ст. 18, ст. 63, ст.75 Закону України «Про виконавче провадження».
19.04.2024 судом отримано відповідь на відзив, в якому позивач вказує на необґрунтованість доводів відповідача. Покликаючись на положення підпункту 1 пункту 20, п. 16 Порядку функціонування електронної системи охорони здоров`я, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №411, наявність таких параметрів як РНОКПП або прізвище + ім`я + дата народження, для здійснення пошуку в ЦБД ЕСОЗ працівниками НСЗУ є обов`язковим. Враховуючи, що у запитах ОСОБА_1 до НСЗУ відсутній необхідний мінімум відомостей для здійснення пошуку, надати запитувану інформацію щодо ОСОБА_1 , яка може міститися в реєстрах ЦБД ЕСОЗ на момент надходження відповідних запитів, було та є не можливим, що є об`єктивно непереборними обставинами, які не залежать від волевиявлення боржника (НСЗУ) та пов`язано з специфікою роботи самої ЦБД ЕСОЗ. Додатково позивач зазначив, що судовим рішенням «НСЗУ зобов`язано надати відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно до запитів від 05.03.2021 та 18.04.2021», а не надати запитувану, у зазначених запитах, інформацію. Таким чином, НСЗУ виконано рішення суду в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм наступну правову оцінку.
Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, керуючись статтями 3, 4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження», постановою від 16.06.2023 відкрито виконавче провадження №72043628 з примусового виконання виконавчого листа № 640/14676/21 виданого 03.06.2022 Окружним адміністративним судом міста Києва про зобов`язання Національної служби здоров`я України надати відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно до запитів від 05.03.2021 року та від 08.04.2021 року.
Даною постановою зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Копію постанови направлено боржнику для виконання, а стягувачу до відома.
НСЗУ отримано постанову державного виконавця 26.06.2023 та на її виконання 13.07.2023 надіслано лист № 24472/2/2/1-08-23 ОСОБА_1 , про що повідомлено державного виконавця листом від 17.07.2023 №24785/2-16-23.
21.09.2023 на адресу НСЗУ надійшла постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.09.2023 про накладання штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду за виконавчим провадження № 72043628.
Не погоджуючись із постановою державного виконавця про накладення штрафу, позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом порушених прав. 
Відповідно до норм ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
Згідно статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
За частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 1, 16 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Частиною 6 статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до частин 1-2 статті 63 Закону № 1404-VIIІ за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно частини 1 статті 75 Закону № 1404-VIIІ у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Зі змісту процитованих положень законодавства вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону № 1404-VIII. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними в розумінні наведених норм Закону № 1404-VIII можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
З вищевикладеного слідує, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.
Зазначений вище аналіз норм діючого законодавства узгоджується із правовими висновками Верховного Суду сформованими у постанові від 20.05.2021 у справі № 420/5465/18.
З обставин справи вбачається, що Окружним адміністративним судом м. Києва 25.01.2022 року винесено рішення по справі № 640/14676/21 зобов`язано Національну службу здоров`я України надати відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно до запитів від 05.03.2021 року та від 18.04.2021 року.
НСЗУ на виконання судового рішення 13.07.2023 направлено лист № 24472/2/2/1-08-23 ОСОБА_1 та листом від 17.07.2023 № 24785/2-16-23 проінформовано відповідача про виконання судового рішення.
Відповідачем станом на 07.09.2023 не було встановлено виконання судового рішення по справі № 640/14676/21 боржником, зокрема як доводить відповідач перевіряючи зміст листа повну відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно запитів від 05.03.2021 року та 18.04.2021 року так і не надано. Як встановлено відповідачем з листа НСЗУ, боржником було зазначено про відсутність в останнього відомостей стягувача, а саме: або 1) РНОКПП; або 2) прізвище + ім`я дата народження. У зв`язку з вищезазначеним надання запитуваної інформації є неможливим.
НСЗУ пояснює щодо відсутності відомостей про стягувача підпунктом 1 пункту 20 Порядку функціонування електронної системи охорони здоров`я, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №411, за яким наявність таких параметрів як РНОКПП або прізвище + ім`я + дата народження, для здійснення пошуку в ЦБД ЕСОЗ працівниками НСЗУ є обов`язковим та оскільки у запитах ОСОБА_1 до НСЗУ були відсутні необхідні параметри для пошуку надати запитувану інформацію було та є не можливим, що є об`єктивно непереборними обставинами, які не залежать від волевиявлення боржника (НСЗУ) та пов`язано з специфікою роботи самої ЦБД ЕСОЗ. Додатково вказав, що судовим рішенням НСЗУ було зобов`язано надати відповідь про запитувану інформацію відповідно до запитів від 05.03.2021 та 18.04.2021, а не надати запитувану, у зазначених запитах, інформацію. 
Суд зазначає, що судове рішення, яке набрало законної сили, стає незмінним (неспростовним), основні і додаткові судження (висновки) суду по суті справи стають остаточними.
Зобов`язальна частина рішення Окружного адміністративного суду м. Києва 25.01.2022 року у справі № 640/14676/21 містила зобов`язання Національну службу здоров`я України надати відповідь ОСОБА_1 про запитувану ним інформацію відповідно до запитів від 05.03.2021 року та від 18.04.2021 року.
В мотивувальній частині судового рішення у справі № 640/14676/21 вказано на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 року № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», в якому висловлювалася позиція, що одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом, але за змістом є зверненням громадян, розпорядник інформації повинен відмовити в задоволенні такого запиту у зв`язку з невідповідністю його предмета вимогам закону, і з урахуванням принципів добросовісності та розумності розглянути запит на підставі Закону «Про звернення громадян». Якщо запит поєднує предмети регулювання, то його має бути розглянуто у відповідних частинах у строки та в порядку, передбачені відповідними законами.
Практика застосування Закону України «Про доступ до публічної інформації» вже досить давно визначила, що для розпорядника публічної інформації не важливо, хто саме запитує публічну інформацію. При розв`язанні питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен не акцентувати увагу на особі запитувача чи обставинах його життя, а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб. Навіть більше, відповідно до законодавства у сфері доступу до публічної інформації розпорядник інформації не зобов`язаний ідентифікувати особу запитувача. Тобто запитувачу не потрібно додавати до запиту документи, що посвідчують особу (копію паспорта, ідентифікаційного коду), а розпорядник інформації не здійснює жодних дій із перевірки особи запитувача, наприклад звіряння підпису зі зразком, надсилання уточнювальних запитань тощо.
У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» у пункті 9.6 зазначено таке: «Вимога зазначати у запиті ім`я (найменування) запитувача є для розпорядника інформативною та не впливає на умови виконання ним вимог закону. Обов`язок розпорядника надати інформацію (документи) на запит не змінюється залежно від особи запитувача та зазначення у запиті його імені, якщо підстави для обмеження доступу до такої інформації відсутні».
Судом у справі № 640/14676/21 наведені відповідачем доводи щодо надання додаткової інформації та/або копії паспорта (який би дав змогу НСЗУ ідентифікувати його та/або отримати необхідні для пошуку відомості, зокрема, про дату народження), та надані матеріали визнав такими, що не спростовують наведених вище висновків суду та не доводять зворотного.
Суд вказує, що в контексті спірних правовідносин, під поважними причинами невиконання рішення слід розуміти такі причини, які лежать поза волею боржника, тобто він об`єктивно позбавлений можливості виконати рішення, незважаючи на ті заходи, які можуть бути ним вжиті.
Порядок функціонування електронної системи охорони здоров`я, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 №411 визначає механізм функціонування електронної системи охорони здоров`я та її компонентів, реєстрації користувачів, внесення та обміну інформацією і документами в електронній системі охорони здоров`я відповідно до Закону України “Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення”. Пункт 20 Порядку №411 визначає, яку інформацію про фізичних осіб містить в собі Реєстр пацієнтів. За пунктом 27 Порядку №411 з метою забезпечення точності та достовірності інформації у центральній базі даних НСЗУ проводиться верифікація з дотримання вимог Закону України “Про захист персональних даних”. Відповідно, інформація щодо РНОКПП та паспортні відомості можуть бути взяті до уваги в разі проведення реєстрації фізичної особи в базі даних НСЗУ, подання заяв щодо вилучення чи внесення особою змін про неї в базі даних, під час верифікації наявної в базі інформації. 
Відповідно, покликання позивача на Порядок №411 щодо не надання стягувачем додаткової інформації РНОКПП, копії паспорта, як підстава для наявності об`єктивно непереборних обставин не виконання судового рішення, за висновками суду не узгоджується із визначеним законодавством Законом України «Про інформацію» та Законом України «Про доступ до публічної інформації» правом фізичної особи на звернення із запитом про надання публічної інформації якою володіє розпорядник такої інформації. 
Зазначене судом також вказує на необґрунтованість тверджень про те, що судовим рішенням НСЗУ було зобов`язано надати відповідь про запитувану інформацію, а не надати запитувану, у зазначених запитах, інформацію. 
Суд зауважує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Як наслідок, твердження позивача про не виконання судового рішення з поважних причин є безпідставним.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що державний виконавець правомірно виніс постанову про накладення на НСЗУ штрафу в розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення суду.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).
Частинами 1,2 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Підстави для розподілу витрат у справі відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (підписання).

Суддя Войтович І. І.