ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 165/2785/24
провадження № 61-2992св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко Олена Миколаївна, на рішення Нововолинського міського суду Волинської області 
від 31 жовтня 2025 року у складі судді Гайворонського О. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 
ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків та зобов`язання вчинити дії. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 12 листопада 2021 року (справа № 165/118/21) було розірвано. 
У шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між батьками постійно проживає з матір`ю за місцем її проживання. 
Судовим наказом, виданим 29 листопада 2021 року Нововолинським міським судом Волинської області (справа № 165/3586/21), з нього стягнено аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 . Крім аліментів, він регулярно надає відповідачці грошові кошти на особисті потреби дитини та бере участь у вихованні сина, зокрема неодноразово організовував спільний із сином та бабусею ОСОБА_3 оздоровчий відпочинок за кордоном. 
Він і надалі прагне брати участь у вихованні та становленні сина, однак через неприязні стосунки із колишньою дружиною, яка систематично чинить йому перешкоди в цьому, не може повноцінно спілкуватися з дитиною.
Відповідачка у присутності сина неодноразово принижувала його нецензурною лайкою, у зв`язку з чим він звертався до служби у справах дітей з метою припинення домашнього насильства щодо дитини. Зазначає, що з 2017 року він проживає та працює у м. Содертелье, Швеція, де має власне житло, облаштоване для проживання. 
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2024 року у справі № 165/3217/22 (за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї) визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
щовівторка, у період часу з 18.00 год до 19.00 год та щосуботи, у період часу 
з 13.00 год до 14.00 год, спілкування з дитиною не менше 20 хв, за допомогою електронних засобів зв`язку, за попереднім погодженням з матір`ю дитини ОСОБА_2 конкретного часу (хвилини), у який вона зможе забезпечити безперешкодне спілкування дитини з батьком;
щовівторка з 17.00 год до 20.00 год та щосуботи з 13.00 год до 18.00 год - особисті побачення батька з дитиною, загалом не більше дев`яноста діб на рік, за відсутності матері, з обов`язковим здійсненням батьком та/або бабою 
ОСОБА_3 , супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання матері ОСОБА_2 .
Водночас після ухвалення зазначеного судового рішення відповідачка повністю обмежила його спілкування з дитиною електронними засобами зв`язку, тривалість телефонних розмов із сином зводиться до однієї хвилини або взагалі блокується телефон, особистих побачень відповідачка також не влаштовує. З метою примусового виконання рішення суду він звертався з виконавчими листами до Управління забезпечення примусового виконання рішень Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Він неодноразово звертався з телефонограмами до ОСОБА_2 із проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон на період літніх канікул для оздоровлення, якого він потребує, однак відповідачка продовжує чинити опір у спілкуванні з дитиною, на адвокатський запит з приводу надання дозволу на виїзд також не відповідає. Він має намір організувати за власний рахунок відпочинок дитини у Швеції у м. Содертельє, де він проживає та працює з 2017 року. Сину подобається проживати разом з ним у Швеції, де у нього вже є друзі, та подорожувати з ним та бабусею. З цією метою дитина вивчає іноземну мову.
Посилаючись на те, що відмова відповідачки у наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон порушує його права як батька та унеможливлює виконання рішення суду про визначення способу його участі у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином, ОСОБА_1 , у урахуванням уточнення позовних вимог, просив суд надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього сина 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі бабусі ОСОБА_3 за кордон до Швеції за місцем реєстрації його та дитини, без дозволу та супроводу ОСОБА_2 , з метою оздоровлення, відпочинку та з метою збереження зв`язків дитини із сім`єю, а саме з ним як батьком та бабусею ОСОБА_3 , строком на 1 рік, але не менше ніж на 90 днів на рік; зобов`язати ОСОБА_2 надати усі необхідні документи для виїзду дитини ОСОБА_6 за кордон та дозвіл на виготовлення всіх пов`язаних із перетином державного кордону України документів для виїзду дитини за кордон. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду 
від 15 січня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції. з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що виїзд малолітнього ОСОБА_6 за межі України на чітко невизначений тривалий період (як просить позивач, - на 1 рік, але не менше 90 днів упродовж року) без дозволу та супроводу матері призведе до порушення батьківських прав відповідачки та самої дитини, оскільки такий переїзд спричинить зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, визначений порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що вплине на її подальше життя, розвиток і виховання.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У березні 2026 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Моісеєнко О. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 та у постановах Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Посилається на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, фактично керувався тим, що позивач не вказав конкретний період виїзду дитини за кордон та її повернення в Україну, що суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), згідно з яким положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. 
Суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину п`яту статті 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якою передбачено можливість надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межу України без згоди одного з батьків із визначенням держави прямування та періоду перебування. 
Суд першої інстанції, належно не дослідив усі обставини справи та не надав оцінки кожному доказу окремо і в сукупності. Не встановив обставин наявності реального ризику неповернення дитини до України або загрози здоров`ю чи безпеці; неправильно застосував принцип якнайкращих інтересів дитини, передбачений статтею 3 Конвенції про права дитини; не зазначив яким чином тимчасове перебування дитини з батьком може негативно вплинути на дитину. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначеного не врахував, допущених судом першої інстанції недоліків не усунув. 
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Андрейчук С. В., у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив містить клопотання про поновлення строку для його подання, мотивоване тим, що засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 отримала лише ухвалу Верховного Суду від 07 квітня 2026 року про відкриття касаційного провадження, а уточнену касаційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідачки отримав через підсистему електронний суд 07 травня 2026 року.
Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Відповідно до частин другої та шостої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
З огляду на зазначені вище обставини, які підтверджуються матеріалами касаційного провадження, з метою забезпечення права учасника справи на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає, що встановлений судом строк на подання відзиву ОСОБА_2 підлягає продовженню до дати його подання - 11 травня 2025 року.
28 травня 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко О. М. надійшли письмові пояснення щодо відзиву на касаційну скаргу та заперечення щодо прийняття відзиву, поданого з пропуском строку.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 березня 2026 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко О. М., на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко О. М., на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2026 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389, витребувано із Нововолинського міського суду Волинської області матеріали справи № 165/2785/24. 
28 квітня 2026 року матеріали справи № 165/2785/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нововолинського міського суду Волинської області суду від 12 листопада 2021 року у справі № 165/118/21 було розірвано.
У шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу між батьками постійно проживає з матір`ю за місцем її проживання. 
Згідно із наданим головним державним виконавцем розрахунком від 05 червня 2024 року, відповідно до судового наказу № 165/3586/21, виданого Нововолинським міським судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_1 станом на 01 червня 2024 року відсутня (т. 1 а.с.15).
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 20 лютого 2024 року у справі № 165/3217/22 визначено спосіб участі батька ОСОБА_1 у вихованні та безперешкодному спілкуванні з сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: щовівторка, у період часу з 18.00 год до 19.00 год, та щосуботи, у період часу з 13.00 год до 14.00 год, спілкування з дитиною не менше 20 хв, за допомогою електронних засобів зв`язку, за попереднім погодженням з матір`ю дитини ОСОБА_2 конкретного часу (хвилини), у який вона зможе забезпечити безперешкодне спілкування дитини з батьком;
щовівторка з 17.00 год до 20.00 год та щосуботи з 13.00 год до 18.00 год - особисті побачення батька з дитиною, загалом не більше дев`яноста діб на рік, за відсутності матері, з обов`язковим здійсненням батьком та/або бабою 
ОСОБА_3 , супроводу дитини з місця її проживання на побачення та повернення дитини за місцем її проживання матері ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 47-50).
На підставі зазначеного рішення суду, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист № 165/3217/22 (т. 1 а. с. 46) та відкрито виконавче провадження (т. 1 а. с.199).
На підтвердження факту проживання у Швеції позивач надав фото квартири, яку він орендує з 2020 року, що підтверджується копією договору найму житлової квартири від 01 липня 2020 року (т. 1 а. с.144-158). Також він надав спільні фото із сином на підтвердження проведеного спільно із ним відпочинку за кордоном (т. 1 а. с. 29-37), витяг з реєстру населення та листи соціальної служби, що підтверджують доводи позовної заяви про факт перебування малолітнього ОСОБА_4 із батьком у Швеції (т. 1 а. с. 131-143, 159-163), що також не оспорювалося відповідачкою.
Позивач надав докази на підтвердження того, що він надсилав на номер телефону ОСОБА_2 телефонограми та листи-погодження часу та днів спілкування з сином (т. 3 а. с.23-142).
ОСОБА_1 звертався до відповідачки з вимогою забезпечити безперешкодне спілкування дитини із батьком на виконання рішення суду за допомогою електронних засобів зв`язку та надання дозволу на виїзд дитини за кордон терміном на 30 днів поспіль (т. 1 а. с. 38-39, 52, 53).
На підтвердження доводів можливості індивідуальної форми здобуття малолітнім ОСОБА_6 освіти, перебуваючи за кордоном, позивач надав копію листа Управління освіти Нововолинської міської ради Волинської області від 25 лютого 2025 року № 182/01-25 (т. 3 а. с. 15).
На виконання ухвали Нововолинського міського суду Волинської області 
від 20 серпня 2024 року суду надано висновки практичного психолога Нововолинського ліцею № 5 Мокієць С. від 05 вересня 2024 року та 15 жовтня 2024 року про значення батьків у житті дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а. с. 36-38).
Згідно з листами начальника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради від 10 червня 2025 року та Нововолинського міського центру соціальних служб від 06 червня 2025 року № 232/02-10, на виконання ухвали Нововолинського міського суду від 27 травня 2025 року проведено невимушену бесіду психолога із малолітнім ОСОБА_6 за відсутності заінтересованих осіб та заслухано думку дитини для визначення його ставлення до питань, які вирішуються судом і стосуються життя дитини, зокрема виїзду за кордон до батька ОСОБА_1 без супроводу матері ОСОБА_2 в супроводі баби ОСОБА_3 . 
Під час індивідуальної бесіди хлопчик поводився емоційно стабільно, охоче йшов на контакт, був комунікабельним та відкритим до взаємодії. На питання стосовно батька повідомив спокійно, що спілкується з татом по телефону, висловив бажання поїхати до нього за кордон на короткий період лише у супроводі мами. ОСОБА_4 підкреслив, що без мами почуває себе невпевнено, не готовий їхати до тата самостійно. Своє перебування з мамою описує як комфортне, в цілому почувається задоволеним. На запитання про бабусю ОСОБА_3 хлопчик реагував стримано, виявив незначну емоційну закритість. Відповіді були лаконічними, з мінімальним бажанням розвивати тему. Контакти з бабусею обмежені, стосунки не є близькими, зустрічі не відбуваються. Не бажає виїжджати за кордон у супроводі бабусі ОСОБА_7 без матері ОСОБА_2 (т. 3 а. с. 171, 172).
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон 
(із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18)).
Відповідно до частини п`ятої статті 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.
Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 
1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.
У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.
Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. 
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці) у разі пред`явлення; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18), на яку посилається позивач у касаційній скарзі). 
Дозвіл на тимчасові виїзди дітей за межі України у супроводі одного з батьків, за відсутності згоди другого з батьків, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто, таким, що надається судом на одну вже конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном (постанова Верховного Суду 
від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21, на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі).
Таким чином, установивши, що позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_6 за межі України без дозволу та супроводу матері на чітко невизначений тривалий період (на 1 рік, але не менше 90 днів упродовж року), доказів на підтвердження повернення дитини на територію України не надав, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон такі поїздки можуть мати лише разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.
У контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суди попередніх інстанцій дотрималися норм матеріального права та обґрунтовано взяли до уваги висновки психолога 
від 10 жовтня 2025 року, згідно з якими син сторін ОСОБА_4 емоційно стабільний; мама не чинить тиску на дитину, не забороняє спілкування з батьком; дитина усвідомлено висловлює небажання тривалого спілкуватися з батьком без присутності матері; причини небажання - негативна поведінка батька під час відеозв`язку (образи матері, накази «сидіти рівно», вимога дивитися в камеру), дитина намагається завершити розмови швидко, змінює тему.
Крім того, після визначення судом способу участі ОСОБА_1 у вихованні дитини (20 лютого 2024 року) він жодного разу не приїжджав на побачення до сина.
Узагальнюючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суди застосували правильно. 
Оскаржувані судові рішення ухвалені з урахуванням висновків Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко О. М., що стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Моісеєнко Олена Миколаївна, залишити без задоволення.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 січня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк