ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/21301/25      Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/1246/26    Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.1 ст.382 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого – судді - ОСОБА_2 ,
суддів -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні на вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 17 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вирком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, який має вищу освіту, працює юрисконсультом у ТОВ «Слобожанська будівельна компанія Саргон», не одружений, на утриманні малолітніх дітей не має, раніше не судимий, має статус інваліда 3-ї групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,-
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень.
Вирішено долю речових доказів.

Як встановив суд, 06 червня 2024 року працівниками Управління патрульної поліції в Харківській області було зафіксовано факт перевищення дозволеної швидкості транспортним засобом PORSCHE CAYENNE, державний номер НОМЕР_1 , який рухався біля буд. 78 по пр. Науки в м. Харків зі швидкістю 77 км/год, що перевищує встановлену швидкість на 27 км/год., зазначеним транспортним засобом керував ОСОБА_7 , під час перевірки документів водія було встановлено, що 17.06.2023 ОСОБА_7 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП за наслідками скоєння останнім ДТП у стані алкогольного сп`яніння, за що відносно нього складено протокол серії ААД № 602619 від 27.09.2023 та серії ААД № 602618 від 27.09.2023 та в подальшому постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2023 року у справі №638/14236/23, провадження №3/638/5977/23 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один рік).
Після чого, постановою Харківського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року зазначену постанову залишено без змін, у зв`язку з чим вона набрала законної сили саме 19.02.2024 та підлягала обов`язковому виконанню, але незважаючи на це, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про факт притягнення до адміністративної відповідальності постановою Дзержинського районного суду м. Харкова, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, протягом року керував автомобілем, про що відносно нього було складено протокол серії ЕНА № 2326508 про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Таким чином, ОСОБА_7 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

В апеляційній скарзі зі зміненими доводами прокурор у кримінальному провадженні росить вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 17 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі зі звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік.
В обґрунтування доводів зазначає, що враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, які були встановлені судом першої інстанції, ОСОБА_7 , знаючи, що за вчинення чергового правопорушення, у тому числі й злочину, сплатить лише штраф у вигляді незначної грошової суми, продовжить свою злочинну діяльність, що явно не відповідає меті покарання та реальній формі реалізації відповідальності з метою попередження вчинення особою нових правопорушень. Звертає увагу на те, що обвинувачений не має власної сім`ї, що свідчить про відсутність соціальної стійкості та життєвих орієнтирів, а його деструктивна поведінка порушує сталі соціальні норми. На думку апелянта, призначене ОСОБА_7 покарання є м`яким, не відповідає особі обвинуваченого та жодним чином не зможе сприяти попередженню вчинення ним подібних злочинів у майбутньому та перевихованню.

Захисником обвинуваченого – адвокатом ОСОБА_8 на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні подані заперечення, в яких захисник просить вироку Шевченківського районного суду м.Харкова від 17 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також думку обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг. 
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегією суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, заслуговують на увагу.
За змістом статей 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Враховуючи роз`яснення, які містяться у п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ч.1 ст.414 КПК України).
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має вищу освіту, працює юрисконсультом у ТОВ «Слобожанська будівельна компанія Саргон», на утриманні малолітніх дітей не має, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, має статус інваліда 3-ї групи.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд першої інстанції визнав щире каяття.
Обставин, що обтяжують обвинуваченому покарання, судом не встановлено.
При цьому, суд першої інстанції враховував, що ОСОБА_7 офіційно працевлаштований, а тому призначення покарання у виді штрафу не становитиме для нього надмірного тягаря. Крім того, обвинувачений сам просив призначити саме таке покарання.
З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції, встановленої ч. 1 ст. 382 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень.
Разом з цим, на думку колегії суддів, при призначенні обвинуваченому покарання у виді штрафу, суд першої інстанції не в достатній мірі прийняв до уваги системну протиправну поведінку обвинуваченого, де попередньо накладені адміністративні стягнення не сприяли його виправленню та запобіганню вчиненню нових правопорушень, на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив, а вчинив умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.382 КК України, об`єктом якого є суспільні відносини, що забезпечують нормальне функціонування правосуддя, охоронювані законом права, свободи та законні інтереси фізичних і юридичних осіб, а також авторитет судової влади.
Поряд із цим, відповідні дії обвинуваченого є наслідком зневажливого ставлення до своїх обов`язків та правосуддя, про зазначене також свідчить і вчинення ОСОБА_7 адміністративного правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Разом з цим, поза увагою суду першої інстанції залишилась і усталена практика Верховного Суду, в якій неодноразово наголошувалось, що керування в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки руху. Тяжкість зумовлена ступенем суспільної небезпечності такого діяння, оскільки водій у стані алкогольного сп`яніння становить загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, безпосередньо для себе, і серед іншого для третіх осіб.
Таким чином, призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, яке, відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, з вищою освітою, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, працює юрисконсультом у ТОВ «Слобожанська будівельна компанія Саргон», має статус інваліда 3-ї групи.
Обставиною, що пом`якшує покарання  ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України – у виді позбавлення волі, яке буде відповідати вимогам статей 50,65 КК України, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
Поряд із цим, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи тяжкість злочину, особу винного, обставину, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, а тому до ОСОБА_7 слід застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
На думку колегії суддів, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин в кримінальному провадженні у їх сукупності, таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Так, відповідно до ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Законних підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винної та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Поряд із цим, належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - задовольнити.
Вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 17 березня 2026 року стосовно  ОСОБА_7  в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.382 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку – 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.
Відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, на період іспитового строку покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання, роботи.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня його фактичного з`явлення та постановки на облік уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 17 березня 2026 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий –

Судді: