ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5684/26 Справа № 204/9192/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2025 року позивачі звернулися до суду з позовом до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира загальною площею 45,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.1999 року, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці. 
Відповідно до технічного паспорту на квартиру, така знаходиться на 2 поверсі 2 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житлової площі 24,6 м2, в тому числі 1-а кімната – 9,4 м2, 2-а кімната – 15,2 м2, кухні площею 6,9 м2, ванної кімнати площею 2,2 м2, туалету - 1 м2, коридора – 8,3 м2. Окрім того, квартира облаштована лоджією площею 2,9 м2. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Волновахи 16.08.2001 року та записано у реєстрову книгу за № 6790, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на звороті свідоцтва про право власності на житло. 
Однак, відомості про право власності на спірну квартиру не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
У зв`язку з цим позивачі звернулися до державних реєстраторів управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області з заявами про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. 
Проте, рішеннями державних реєстраторів від 08.07.2024 року № 74007114, від 14.10.2024 року № 75534793, від 28.10.2024 року № 75781550 їм відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна. 
Зокрема, у заявах про державну реєстрацію прав вказано адресу:   АДРЕСА_1 , а у свідоцтві про право власності на житло -   АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, допущена помилка в адресі квартири, а саме: зазначено російською мовою назву провулку «Путиловский», хоча вірною є назва російською мовою « ОСОБА_5 ».

Враховуючи зазначене, просили суд встановити, що квартира загальною площею 45,9 м2, яка згідно з свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.1999 року, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці, розташована за адресою: АДРЕСА_1 у дійсності розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/8 частку квартири загальною площею 45,9 м2, житлова площа 24,6 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 лютого 2026 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області про визнання права власності — відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необгрунтованим.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить на праві спільної сумісної власності квартира загальною площею 45,9 м2 за адресою:   АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.11.1999, виданим Ясинуватським відділком Донецької залізниці (а.с. 16-17).
Згідно штампу БТІ на вказаному свідоцтві вбачається, що кв.     АДРЕСА_2 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , запис в реєстрі №6790 (а.с. 17).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру за адресою:   АДРЕСА_1 , така знаходиться на 2 поверсі 2 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житлової площі 24,6 м2, в тому числі 1-а кімната – 9,4 м2, 2-а кімната – 15,2 м2, кухні площею 6,9 м2, ванної кімнати площею 2,2 м2, туалету - 1 м2, коридора – 8,3 м2. Окрім того, квартира облаштована лоджією площею 2,9 м2 .
Як вбачається із спадкової справи №182/2025, яку зареєстрованою 26 березня 2025 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа була відкрита за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Листом від 14.04.2025 року №733/02-14 нотаріальною конторою було повідомлено заявників про те, що 26 березня 2025 року по цій спадковій справі було подано заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (зареєстровані в Книгу обліку та реєстрації спадкових справ за № 562, 563), де спадковим майном зазначено 1/4 частину квартири   АДРЕСА_2 . Частка зазначеної квартири згідно наданих документів належить померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ясинуватським відділом Донецької залізниці 02 листопада 1999 року. Згідно реєстраційного напису, право власності на квартиру зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха 16 серпня 2001 року в реєстрову книгу № 32 за реєстровим № 6790. 
Бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності знаходиться на тимчасово окупованій території, що позбавляє нотаріуса як державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, можливості отримати підтвердження інформації щодо реєстрації права власності на частку цієї квартири. В результаті, єдиним способом підтвердити право власності на майно наразі є визнання права власності в судовому порядку. 
Крім того, повідомлено, що у правовстановлюючому документі на майно та реєстраційному написі про реєстрацію права власності, а також словнику вулиць Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по місту Волноваха містяться розбіжності ( АДРЕСА_3 ), що унеможливлюють належну ідентифікацію адрес нерухомого майна.
Рішеннями державних реєстраторів Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 08 липня 2024 № 74007114, від 14 жовтня 2024 № 75534793, від 28 жовтня 2024 № 75781550 було відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна. 
У заявах про державну реєстрацію прав вказано адресу:   АДРЕСА_1 , а у свідоцтві про право власності на житло -   АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту, оскільки право власності позивачів на квартиру ніким не оспорюється чи не визнається або заперечується, підставою позову останні зазначають лише те, що було відмовлено у державній реєстрації права власності позивачів на квартиру та отримання свідоцтва про права на спадщину, оскільки наявні розбіжності щодо адреси об`єкта нерухомого майна, тобто потрібно встановити факт відповідності правовстановлюючого документу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У пункті 1 частини другої зазначеної статті передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Ураховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 21 листопада 2018 року у справі N 920/615/16, від 05 вересня 2019 року у справі N 907/310/18).
Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі N 760/14438/15-ц.
Отже, розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права за загальним правилом судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується або оспорюється. Тобто положення стаття 392 ЦК України спрямована на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача з передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України)
Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину.
Оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину здійснюють нотаріуси.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, провадження №14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, провадження №12-61гс21 (пункт 148)).
Обрання позивачами неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Усунення розбіжностей у назвах географічних об`єктів (вулиць, провулків тощо) у правовстановлюючих документах та відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом пред`явлення позову про «визнання права власності» або «встановлення дійсної адреси об`єкта» в межах позовного провадження не є ефективним способом захисту. 
Щодо відсутності спору про право, аналіз положень статті 392 ЦК України свідчить, що позов про визнання права власності пред`являється лише в тому разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або в разі втрати особою документа, який засвідчує її право власності. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, право власності позивачів на квартиру АДРЕСА_2 в ніким із відповідачів чи третіх осіб не оспорюється, не заперечується та не визнається. 
Підставою для звернення до суду стала виключно відмова державних реєстраторів Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради (рішення від 08.07.2024 № 74007114, від 14.10.2024 № 75534793, від 28.10.2024 № 75781550) у проведенні реєстраційних дій через наявність розбіжностей між назвою провулку в Свідоцтві про право власності («Путиловский») та фактичною назвою в заяві (« ОСОБА_6 »). 
Відмова державного реєстратора у здійсненні реєстраційних дій, зумовлена виявленням об`єктивних розбіжностей у поданих документах, є виконанням його прямих обов`язків відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і не може розцінюватися як оспорювання або невизнання права власності позивачів на майно. Таким чином, між сторонами у справі відсутній матеріально-правовий спір про право власності.
Встановлення відповідності правовстановлюючого документа чи усунення розбіжностей у ньому за відсутності спору про право на майно має відбуватися за правилами окремого провадження на підставі Глави 6 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України). 
Зокрема, відповідно до пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті. 
Аналогічний підхід застосовується судовою практикою і у випадках наявності технічних, орфографічних або топонімічних помилок у назвах адрес об`єктів нерухомості, якщо це перешкоджає реалізації права . 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачами обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини проголошені 24 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 25 червня 2026 року.

Судді: