УХВАЛА

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 697/1576/25 
провадження № 61-8381ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Самодерженкова Тетяна Олександрівна, на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2026 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, 

ВСТАНОВИВ: 

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, у якому просила: 
- визнати неукладеними договір про використання простого електронного підпису від 25 червня 2024 року та договір про надання кредиту від 25 червня 2024 року, посилаючись на те, що вона їх не підписувала; 
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на належних їй карткових рахунках до стану, в якому вони перебували до проведення несанкціонованих операцій від 25 червня 2024 року; 
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати за картковими рахунками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 заборгованість за використаним кредитним лімітом і кредитом готівкою, а також нараховані відсотки, комісії, неустойку та інші штрафні санкції, що виникли внаслідок несанкціонованих операцій від 25 червня 2024 року. 

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» існували договірні відносини, у межах яких їй були відкриті карткові рахунки та видані банківські картки № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 . 

25 червня 2024 року з використанням простого електронного підпису, який, за твердженням банку, належав позивачу, були укладені договір про використання простого електронного підпису та договір про надання кредиту на суму 76 600,00 грн. 

Позивач стверджувала, що цього ж дня, 25 червня 2024 року, на її мобільний телефон телефонували невідомі особи, які представлялися працівниками банку та повідомляли про нібито проведення операцій із її рахунками. Після отримання таких дзвінків вона звернулася до банку та повідомила про можливі шахрайські дії. 

Незважаючи на це, 25 червня 2024 року в період із 14 год 57 хв 57 с до 15 год 01 хв 51 с із карткового рахунку № НОМЕР_1 на інший належний їй картковий рахунок № НОМЕР_2 були перераховані кошти трьома операціями на суми 20 050,00 грн, 22 050,00 грн та 4 500,00 грн, усього на суму 46 600,00 грн. 

Станом на 15 год 01 хв 25 червня 2024 року заборгованість за карткою № НОМЕР_1 з урахуванням комісії становила 47 998,00 грн. 

Надалі, 25 червня 2024 року о 15 год 06 хв 10 с, 15 год 06 хв 32 с та 15 год 07 хв 04 с із карткового рахунку № НОМЕР_2 були здійснені перекази коштів на картковий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «Ідея Банк», на суми 20 100,00 грн, 20 100,00 грн та 6 030,00 грн відповідно. 

25 червня 2024 року о 15 год 09 хв 28 с на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім`я позивача, були зараховані кредитні кошти в сумі 76 600,00 грн. 

Після цього з указаного рахунку були здійснені ще три перекази на картковий рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в АТ «Ідея Банк», на суми 29 145,00 грн, 28 140,00 грн та 19 095,00 грн. 

На думку позивача, без її волевиявлення та згоди на невідомий рахунок були перераховані кредитні кошти та кошти кредитного ліміту на загальну суму 123 285,00 грн, з яких 47 998,00 грн становили кошти, використані за карткою № НОМЕР_1 , а 76 600,00 грн - кошти, отримані за кредитним договором. 

26 червня 2024 року позивач повторно звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із повідомленням про шахрайські дії невідомих осіб, а також подала відповідну заяву до правоохоронних органів. 

Посилаючись на те, що спірні кошти були списані з її рахунків за ініціативою невстановлених осіб унаслідок недозволених платіжних операцій, а банк не забезпечив належного захисту її рахунків та грошових коштів, позивач просила задовольнити позов у повному обсязі. 

Канівський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 03 березня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. 

Черкаський апеляційний суд постановою від 20 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Самодерженковою Т. О., залишив без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2026 року - без змін. 

22 червня 2026 року представник ОСОБА_1 адвокат Самодерженкова Т. О. подала до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2026 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у цій справі. 

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню. 

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури в суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, оскільки касаційне провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) зазначила, що касаційний перегляд є екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежуються вирішенням питань права, а також на більший ступінь формальності касаційної процедури. 

ЦПК України визначає баланс між гарантіями права на справедливий судовий розгляд, зокрема правом на розгляд справи судом, встановленим законом, передбаченим пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та принципом остаточності судових рішень res judicata. У такий спосіб фактично закріплено модель обмеженої касації, що реалізується шляхом застосування процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження. 

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених цією нормою. 

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, спрямоване на забезпечення остаточності судових рішень, стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах. 

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене, зокрема, для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення спору. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. 

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 розділу III цього Кодексу; 5) у яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. 

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд касаційної інстанції вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом спору у цій справі є вимоги про захист прав споживача банківських послуг, пов`язані з оспорюванням наслідків проведення, за твердженням позивача, несанкціонованих платіжних операцій, визнанням неукладеними договору про використання простого електронного підпису та договору про надання кредиту, відновленням залишку коштів на карткових рахунках і скасуванням заборгованості за використаним кредитним лімітом та кредитом готівкою. 

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавали її такою суди першої або апеляційної інстанцій, з урахуванням того, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються і на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною. 

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, заявник посилається на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зазначаючи, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача. 

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що заявник у касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції правову проблему, яка у разі відкриття касаційного провадження впливатиме на широку масу спорів, формуючи тривалий у часі, новий або відмінний від попереднього підхід до вирішення актуального питання права. 

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, під час касаційного перегляду виконує функцію «суду права» та розглядає спори, що мають найважливіше, принципове значення. 

Верховний Суд дослідив і взяв до уваги предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства та не встановив передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку, оскільки заявник не навела обставин, які б свідчили про фундаментальне значення порушеного питання права. 

Посилання заявника на те, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове для неї значення, не є достатнім для застосування пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки такі твердження не підтверджені належним і переконливим обґрунтуванням. 

Суд зазначає, що випадки, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, є винятками із загального правила, тому необхідність відкриття касаційного провадження на підставі будь-якого з них потребує належного, фундаментального обґрунтування як від заінтересованої особи, так і від суду. Інший підхід порушував би принцип правової визначеності. 

Інших підстав, які б спростовували можливість віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить, і суд касаційної інстанції їх не встановив. 

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним. Спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, а заявник не навела виключних обставин, які відповідно до положень ЦПК України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 

Сама собою незгода заявника із судовими рішеннями, висновками судів щодо встановлених обставин справи та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. 

Наведене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, касаційні процедури можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції»), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії»)). 

Європейський суд з прав людини у пункті 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» («Зубац проти Хорватії») від 05 квітня 2018 року зазначив, що важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли національне законодавство дозволяє йому фільтрувати справи, які надходять на його розгляд, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчих інстанцій при визначенні доступу до нього. Інше рішення могло б суттєво перешкодити роботі Верховного Суду та унеможливити виконання ним своєї особливої ролі. У практиці цього Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню. 

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, а передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України виняткових підстав для касаційного перегляду не встановлено, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 

Аналогічний висновок викладено в ухвалах Верховного Суду від 25 лютого 2025 року у справі № 758/13413/23 (провадження № 61-2252ск25) та від 04 червня 2026 року у справі № 161/25339/25 (провадження № 61-7376ск26). 

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ: 

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Самодерженкова Тетяна Олександрівна, на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2026 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу. 

Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
	 	
	А. І. Грушицький	
	 	
	І. В. Литвиненко