ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року
м. Київ
справа № 127/10955/25
провадження № 61-5057св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Країло Степан Васильович, на постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2026 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року у складі колегії суддів Панасюка О. С., Стадника І. М., Шемети Т. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що 26 липня 2020 року між сторонами зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Хоменківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, актовий запис № 03.
Під час перебування у шлюбі 09 вересня 2020 року за спільні кошти подружжя придбало двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
За взаємною домовленістю реєстрацію права власності на квартиру проведено за відповідачкою. Відповідно до пункту 1.6 договору купівлі-продажу квартири договір укладено за письмовою згодою ОСОБА_1 .
Оскільки подальше сімейне життя подружжя не склалося, Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 30 січня 2024 року у справі № 127/32543/23 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задовольнив, шлюб між сторонами розірвав, позивачці відновив дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ».
ОСОБА_1 зазначав, що оскільки квартира придбана сторонами в період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
На підставі викладеного  ОСОБА_1 просив суд поділити двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частку цієї квартири.
У травні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ грошового зобов`язання подружжя.
Зустрічний позов мотивовано тим, що Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнив, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 07 вересня 2020 року в сумі 1 236 216,00 грн.
У цьому рішенні зазначено, що 07 вересня 2020 року ОСОБА_6 склала розписку про отримання нею від ОСОБА_5 кошти в сумі 30 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказані кошти ОСОБА_3 зобов`язувалась повернути ОСОБА_5 на першу вимогу, але не раніше 07вересня 2023 року та не пізніше 01 березня 2024 року.
09 вересня 2020 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 вересня 2020 року. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 .
У встановлений строк ОСОБА_3 позику ОСОБА_5 не повернула.
ОСОБА_2 зазначала, що оскільки кошти за укладеним 07 вересня 2020 року між нею та ОСОБА_5 договором позики були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на придбання спірної квартири, тому боргові зобов`язання за вказаним договором є спільними та підлягають поділу у рівних частках.
З огляду на викладене ОСОБА_2 просила суд: 
визнати кошти, позичені нею 07 вересня 2020 року у ОСОБА_5 , такими, що витрачені в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; 
стягнути з ОСОБА_1 на її користь 618 108,00 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 01 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Здійснив поділ нерухомого майна - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив.
Визнав кошти, позичені ОСОБА_2 на підставі договору позики від 07 вересня 2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 , такими, що витрачені в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 618 108,00 грн.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 181,08 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , місцевий суд керувався тим, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виснував, що оскільки факт використання коштів, отриманих ОСОБА_2 у позику за договором позики від 07 вересня 2020 року, в інтересах сім 'ї, а саме на придбання спірної квартири, встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24, яке набрало законної сили, тому наявні правові підстави для визнання отриманих у позику коштів спільними борговими зобов`язаннями сторін. 
У грудні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат. 
Вінницький міський суд Вінницької області додатковим рішенням від 17 грудня 2025 року заяви сторін задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених сторонами під час розгляду справи, місцевий суд оцінив складність справи, обсяг наданих послуг, результат розгляду справи та відсутність заперечень щодо розміру понесених витрат.
Не погодившись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили їх в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та прийняти у цій частині нове судове рішення про відмову в позові. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що місцевий суд безпідставно вважав доведеним використання коштів, отриманих ОСОБА_2 у позику, в інтересах сім`ї та як наслідок - спільним боргом сторін, оскільки доказів фактичної передачі грошей, їх цільового використання, наявності письмової згоди іншого з подружжя на укладення договору позики суду не надано. Місцевий суд безпідставно вважав, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року має преюдиційне значення під час розгляду цієї справи, оскільки ОСОБА_1 участі у вказаній справі не брав. 
ОСОБА_1 вважав, що позов ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_2 , про стягнення з останньої боргу спрямований на штучне створення відповідного боргового зобов`язання з метою перешкодити поділу спільного сумісного майна подружжя, що очевидно свідчить про недобросовісність ОСОБА_2 . 
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції та просила скасувати його в частині стягнення з неї судових витрат на користь ОСОБА_1 . У апеляційній скарзі зазначала, що ОСОБА_1 не направляв їй копію заяви про ухвалення додаткового рішення, тому така заява підлягала поверненню без розгляду.
Вінницький апеляційний суд постановою від 12 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року задовольнив.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2025 року залишив без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасував та ухвалив нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.
Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасував та ухвалив нове судове рішення в цій частині, яким у задоволенні витрат в цій частині відмовив.
У решті рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 грудня 2025 року залишив без змін.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд вважав, що оскільки ОСОБА_1 не брав участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, тому встановлені судовим рішенням у вказаній справі обставини, зокрема, факт отримання ОСОБА_2 позики від ОСОБА_5 у сумі 30 000,00 доларів та їх використання в інтересах сім`ї, не мають преюдиційного значення під час розгляду цієї справи та підлягають доведенню у загальному порядку.
Водночас ОСОБА_2 жодних доказів, які б підтверджували укладення договору позики в інтересах сім`ї, зокрема, їх використання на придбання спірної квартири, суду не надала, отже, правових підстав для визнання позики спільним зобов`язанням сторін немає.
Оскільки рішення місцевого суду в частині вирішення вимог зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у зустрічному позові, тому й додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у стягненні цих витрат.
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Вінницький апеляційний суд додатковою постановою від 26 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Надавши оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, її відповідності критеріям реальності, розумності розміру витрат, враховуючи заперечення ОСОБА_2 щодо заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2026 року, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Країло С. В., просить постанову апеляційного суду та додаткову постанову апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 10 січня 2025 року у справі № 362/643/21, від 19 грудня 2025 року у справі № 910/10365/15.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд помилково вважав, що обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 127/33776/24 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, не є преюдиційними, оскільки вказане рішення стосується прав та обов`язків  ОСОБА_1 , незважаючи на те, що він не брав участі під час її розгляду.
Вважає, що висновки апеляційного суду щодо її недобросовісності у зв`язку з укладенням договору позики з батьком є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у позові. 
Доводи інших учасників справи
У травні 2026 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Старий М. М., подав відзив на касаційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість та безпідставність доводів заявниці, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2026 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи з Вінницького міського суду Вінницької області.
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суди встановили, що з 26 липня 2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2024 року у справі № 127/32543/23 (а. с.10, 11).
09 вересня 2020 року між ОСОБА_7 як продавцем та ОСОБА_6 як покупцем укладено договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Домбровською І. С., предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.6 договору, його укладання проведено за письмовою згодою ОСОБА_1 (а. с.12-15).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 жовтня 2025 року власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 2020 року (а. с.16, 17).
Згідно з висновком Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський експертний центр» від 17 березня 2025 року орієнтовна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 398 822,00 грн (а. с.18-23).
Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнив, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 07 вересня 2020 року в сумі 1 236 216,00 грн (а. с. 45, 46). Рішення у апеляційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили 28 лютого 2025 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Згідно з частинами першою-третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Наведені норми визначають правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Отже, рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц дійшла висновку, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, врахувавши презумпцію рівності часток, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 про поділ між сторонами вказаної квартири.
Задовольняючи вимоги зустрічного позову  ОСОБА_2 , місцевий суд вважав, що факт використання коштів, отриманих ОСОБА_2 за договором позики від 07 вересня 2020 року, в інтересах сім 'ї, а саме на придбання спірної квартири, встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24, тому наявні правові підстави для визнання отриманих у позику коштів спільними борговими зобов`язаннями сторін. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 не брав участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, тому встановлені судовим рішенням у вказаній справі обставини, зокрема, факт отримання ОСОБА_2 позики від ОСОБА_5 та її використання в інтересах сім`ї, не мають преюдиційного значення під час розгляду цієї справи та підлягають доведенню у загальному порядку.
Водночас ОСОБА_2 жодних доказів, які б підтверджували укладення договору позики в інтересах сім`ї, зокрема, використання отриманих коштів на придбання спірної квартири, суду не надала, отже, правових підстав для визнання позики спільним зобов`язанням сторін немає.
Доводи касаційної скарги  ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження та згідно з положеннями частини першої статті 400 ЦПК України становлять межі розгляду справи судом касаційної інстанції, стосуються вирішення апеляційним судом зустрічного позову  ОСОБА_2 про поділ між сторонами боргових зобов`язань.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного суду з огляду на таке.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, в солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу (постанови Верховного Суду від 14 листопада 2024 року в справі № 727/1140/21, від 03 грудня 2024 року у справі № 553/2879/21).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц зазначила, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
У постанові Верховного Суду від 15 травня 2024 року у справі № 758/5172/20 зазначено, що для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.
Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.
Отже, предметом доказування під час вирішення судами зустрічного позову ОСОБА_2 є укладення ОСОБА_2 07 вересня 2020 року договору позики з ОСОБА_5 в інтересах подружжя ОСОБА_8 , чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.
Підставами зустрічного позову ОСОБА_2 вказувала те, що Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнив, стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 07 вересня 2020 року в сумі 1 236 216,00 грн.
У цьому рішенні зазначено, що 07 вересня 2020 року ОСОБА_6 склала розписку про отримання від ОСОБА_5 коштів в сумі 30 000,00 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказані кошти ОСОБА_3 зобов`язувалась повернути ОСОБА_5 на першу вимогу, але не раніше 07 вересня 2023 року та не пізніше 01 березня 2024 року.
09 вересня 2020 року ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 09 вересня 2020 року. 
У встановлений строк ОСОБА_6 позику ОСОБА_5 не повернула.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 вважала, що факт використання коштів, отриманих нею за договором позики від 07 вересня 2020 року, в інтересах сім 'ї, а саме на придбання спірної квартири, встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24, яке набрало законної сили.
Заперечуючи проти зустрічного позову, ОСОБА_1 зазначав, що згоди на укладення договору позики не надавав, ОСОБА_2 розписки про отримання коштів суду не надала, доказів отримання коштів за нею та використання в інтересах сім`ї також не надала.
Відповідно до частин третьої, сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Отже, преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17, від 10 січня 2025 року у справі № 362/643/21, від 19 грудня 2025 року у справі № 910/10365/15, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 зроблено висновок, що відповідно до приписів пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України змагальність сторін належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства, тому судове рішення у справі не може бути використане проти особи, яка не брала участі у цій справі. До того ж протилежний підхід призвів би до порушення статті 6 «Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Особа, яка не брала участі у справі, в якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. 
Враховуючи те, що  ОСОБА_1 не брав участі під час розгляду справи № 127/33776/24 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, заперечував факт використання ОСОБА_2 отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї, тому апеляційний суд правильно вважав, що обставини, які встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у вказаній справі, не мають преюдиціального значення під час розгляду у цій справі зустрічного позову ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 .
Встановивши, що ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів того, що отримані за борговою розпискою грошові кошти були використані в інтересах сім`ї, апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.
Доводи касаційної скарги про те, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 січня 2025 року у справі № 127/33776/24 стосується прав та обов`язків  ОСОБА_1 , тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційним, колегія суддів відхиляє.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 березня 2026 року у справі № 922/5241/21 (провадження № 12-34гс25) зазначила, що будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у мотивувальній частині рішення суду, яким вирішується приватноправовий спір не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо). 
У вказаному судовому рішенні у справі № 127/33776/24 вказано, що ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_2 , у судовому засіданні зазначив про відсутність у нього будь-яких претензій до  ОСОБА_1 щодо повернення коштів у розмірі 30 000,00 доларів США, в тому числі, за рахунок квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 у підготовчому засіданні позовні вимоги визнала повністю, не заперечила щодо задоволення позову, просила розглянути справу по суті у підготовчому засіданні. 
Отже, враховуючи те, що  ОСОБА_1 не брав участі у справі№ 127/33776/24, за змістом резолютивної частини рішення не є солідарним боржником за договором позики, тому доводи касаційної скарги про те, що це рішення стосується права та обов`язків ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.
Якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (постанова Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23).
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 зазначено, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим.
Доводи касаційної скарги про те, апеляційний суд в основу судового рішення поклав висновки про суперечливу процесуальну поведінку  ОСОБА_2 та її недобросовісність у зв`язку використанням судового рішення у справі № 127/33776/24 задля формування пасиву спільних боргів, унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя, колегія суддів відхиляє, оскільки такі висновки наведено у контексті відповіді на аргументи апеляційної скарги та спростування доводів ОСОБА_2 щодо преюдиційного значення судового рішення у справі № 127/33776/24.
Таким чином наведена  ОСОБА_2 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася, тому колегія суддів виснує про необхідність залишення касаційної скарги заявниці без задоволення. 
ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на постанову апеляційного суду в цілому та додаткову постанову апеляційного суду, хоча доводи скарги стосуються лише незгоди з рішенням суду в частині вирішення зустрічної позовної вимоги про поділ боргових зобов`язань.
Касаційна скарга не містить доводів у частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про поділ квартири та щодо ухвалення апеляційним судом додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, тому в цій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін. 
Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/20 54/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
На думку судової колегії, судові рішення є достатньо мотивованим.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Країло Степан Васильович, залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 12 березня 2026 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв