Справа №591/14893/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2093/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Замченко А.О. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року в складі судді Зері Ю.О., ухваленого в м. Суми (повний текст рішення виготовлено 17 березня 2026 року)
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
25.12.2025 ТОВ «Свеа Фінанс» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 29.03.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» і відповідачкою було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №3564829, відповідно до умов якого остання отримала в кредит 6000 грн, за що зобов`язалася сплачувати проценти. 28.11.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Росвен Інвест Україна» (нині ТОВ «Свеа Фінанс») було укладено договір факторингу №01.02-77/23, згідно з яким товариство набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників ТОВ «Лінеура Україна», у тому числі й до ОСОБА_1 . Вказувало, що відповідачка не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість у розмірі 25558 грн 98 коп., з яких: 5508 грн 39 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20050 грн 59 коп. - заборгованість за відсотками.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства вказану суму та судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17.03.2026 позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором №3564829 у розмірі 25558 грн 98 коп., 2422 грн 40 коп. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Пулинець Б.А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясуванням обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині стягнення заборгованості за відсотками та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином зміст договору від 29.03.2023 №3564829 та не встановив дійсні права і обов`язки сторін. Суд не перевірив, за якою саме ставкою позивач здійснив нарахування відсотків на суму 20050 грн 59 коп., формально погодившись з наданим розрахунком.
Зауважує, що, суд першої інстанції формально підійшов до оцінки розрахунку заборгованості та проігнорував той факт, що заявлена до стягнення сума відсотків (20050 грн 59 коп.) майже в 4 рази перевищує суму неповернутого тіла кредиту (5508 грн 39 коп.). Такий розрахунок ґрунтується на застосуванні надвисокої процентної ставки — від 2% до 2,2% на день, що в річному вимірі становить від 730% до 803% річних. Суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки співмірності нарахованих відсотків, чим порушив норми матеріального права.
Крім того, позивачем не було надано суду жодного первинного бухгалтерського документа, який би достовірно підтверджував рух коштів та фіксував, що станом на 28.11.2023 заборгованість складала саме заявлену суму. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є виключно внутрішнім одностороннім документом ТОВ «Свеа Фінанс», який відображає їхнє суб`єктивне бачення боргу, створений без підтвердження реальними фінансовими операціями первісного кредитора. Вказує, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що розрахунок заборгованості, не підкріплений первинними документами, не є належним доказом розміру боргу.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.03.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №3564829, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» надало останній кредит у сумі 6000 грн строком на 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів, дата повернення кредиту – 23.03.2024 (а. с. 7 - 16).
Згідно з п. 1.4 договору тип процентної ставки - фіксована. Стандартна процента ставка становить 2% у день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору. Знижена процентна ставка становить 0,01% у день та застосовується на умовах, які вказані в кредитному договорі №3564829.
Відповідно до п. 1.8 договору мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби.
Згідно з п. 2.1 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту з використанням реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту у випадку не можливості зарахування платежу на зазначену платіжну карту з будь-яких причин, які не залежать від товариства (у тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки).
Вказаний договір був підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором А300 (а. с. 15 зв.).
З додатку №1 до договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 29.03.2023 №3564829 вбачається, що загальна вартість кредиту становить 45618 грн (а. с. 19).
Листом від 04.03.2024 №20240304-5596 ТОВ «Пейтек Україна» повідомило ТОВ «Лінеура Україна», що відповідно до договору від 21.02.2022 №210222-1 29.03.2023 було здійснено успішний переказ коштів у сумі 6000 грн, маска карти № НОМЕР_1 , номер транзакції 35648291680092284 (а. с. 33).
З розрахунку заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28.11.2023 №3564829 вбачається, що станом на 28.11.2023 ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 25558 грн 98 коп., з яких: 5508 грн 39 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20050 грн 59 коп. - заборгованість за відсотками.
28.11.2023 ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «Росвен Інвест Україна» уклали договір факторингу №01.02-77/23, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у тому числі й до ОСОБА_1 у сумі 25558 грн 98 коп., з яких: 5508 грн 39 коп. – сума основного боргу за кредитом, 20050 грн 59 коп. – сума нарахованих відсотків (а. с. 34 - 45).
Згідно з рішенням ТОВ «Росвен Інвест Україна» від 25.03.2024 №1 товариство змінило назву на ТОВ «Свеа Фінанс» (а. с. 46).
Постановляючи рішення про задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що відповідачка, скориставшись кредитними коштами, умови договору не виконала, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають матеріалами справи та вимогам закону.
У даній справі рішення районного суду оскаржується виключно в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 20050 грн 59 коп., тому в іншій частині судове рішення в цьому апеляційному провадженні не переглядається.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив очевидну суперечливість, оскільки в описовій частині рішення зазначив, що відсоткова ставка за договором становить 2%, а в мотивувальній частині – 2,2%, не є підставою для скасування судового рішення та може бути виправлено в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що наданий позивачем суду розрахунок не є доказом того, що відповідачка мала заборгованість саме в тій сумі, яку стягнув суд першої інстанції, бо він є внутрішнім одностороннім документом ТОВ «Свеа Фінанс» і відображає суб`єктивне бачення боргу, також є безпідставними, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 07.06.2023 у справі №234/3840/15-ц кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої в суду немає сумніву. Суд першої інстанції в межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.
Перевіривши наданий суду розрахунок, колегія суддів зазначає, що за період з 30.03.2023 по 28.04.2023 відсотки нараховувалися на підставі п. 1.4.2 у розмірі 0,01%, а з 29.04.2023 по 28.11.2023 – на підставі п. 1.4.1 у розмірі 2%. При цьому в даному розрахунку враховано, що 05.04.2023, 12.04.2023, 10.05.2023 ОСОБА_1 було сплачено загалом 1830 грн 85 коп., з яких: 491 грн 61 коп. – тіло кредиту, 1339 грн 24 коп. – відсотки. Тобто вказаний розрахунок відповідає умовам кредитного договору.
Відповідачка та її адвокат, заперечуючи проти правильності такого розрахунку, свій контррозрахунок не надали та розрахунок позивача не спростували.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020, на яку є посилання в апеляційній скарзі, зроблено висновок, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Тобто вказаний висновок є нерелевантним до спірних правовідносин, оскільки в даній справі відсотки нараховувалися на підставі кредитного договору, а не у вигляді неустойки, штрафу чи процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів також відхиляє посилання заявника на неврахування судом першої інстанції висновків щодо застування норм права в подібних правовідносинах, викладених у постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17. У зазначеній справі вирішувалося питання щодо стягнення процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами після припинення договору депозиту.
А тому, враховуючи, що в наведеній адвокатом для порівняння справі №910/1238/17 встановлені інші фактичні обставини, які є відмінними від фактичних обставин у справі, яка переглядається, колегія суддів відхиляє цей аргумент апеляційної скарги, а посилання на вказану постанову Верховного Суду є нерелевантним.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог.
Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	А.О. Замченко	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних