ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 481/1279/23 
провадження № 61-11323св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Васильченко-Дриги Н. О., та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Карташова О. Ю., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона як приватний нотаріус Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області (далі - БРНО), 17 травня 2022 року розпочала спадкову справу № 34/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до складу якого, зокрема увійшли корпоративні права Приватно-орендного підприємства «ЛАН» (далі - ПОП «ЛАН»), за заявами спадкоємців: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

01 червня 2022 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу.
01 червня 2022 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво управителя спадщини.
06 квітня 2023 року ОСОБА_5 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадкового майна, яке складається з 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства.
13 квітня 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадкового майна, яке складається з 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на корпоративні права власника підприємства.
07 лютого 2023 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частки спадкового майна, яка складається із земельної ділянки, площею 2 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.
Указувала, що вказані дії відповідали законодавству України, були законними і правомірними.
23 червня 2023 року ОСОБА_2 подав скаргу, в якій зазначив про невидачу свідоцтва про право на спадщину, зокрема щодо права на спадщину на частку засновника та невнесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
07 липня 2023 року ОСОБА_3 подала скаргу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій зазначила про невидачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та невнесення змін до Єдиного державного реєстру та зазначила недостовірну інформацію про неотримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Позивач стверджувала, що у скаргах відповідачі безпідставно та зухвало її звинуватили у бездіяльності як державного реєстратора та в непрофесіоналізмі як нотаріуса та у порушенні правил професійної етики нотаріуса, що жодним чином не підтверджено доказами. Вказане призвело до фактичного приниження честі, гідності, ділової репутації, спричинило їй моральну шкоду.

Вказувала, що мало місце порушення конституційного права на повагу до честі, гідності та ділової репутації, яке також закріплене в преамбулі Загальної декларації прав людини, гарантоване статтею 28 Конституції України та статтями 270, 297, 299 ЦК України.

ОСОБА_1 просила суд:
- визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканості, ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 шляхом подачі скарги від 23 червня 2023 року на її рішення та дії/бездіяльність реєстратора/приватного нотаріуса БРНО через Управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України, заступника директора департаменту, начальнику управління розгляду скарг у сфері державної реєстрації офісу протидії рейдерству, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса);

- зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, шляхом її спростування, у спосіб, передбачений частиною сьомою статті 277 ЦК України;

- стягнути з ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Усі судові витрати, понесені позивачем, віднесено на її рахунок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у справі не доведено розповсюдження відповідачами інформації відносно позивача як публічної особи, що були б направлені на приниження її честі, гідності та ділової репутації, і як наслідок не встановлено факту заподіяння моральної шкоди.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючої судді Васильченко-Дриги Н. О. від участі у розгляді заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Овчаренко Я. О. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала суду мотивована тим, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу судді. Крім того, у заяві про відвід не наведено фактів прояву суддею поведінки, яка б свідчила про його упередженість чи небезсторонність у цій справі;

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Овчаренко Я. О. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала суду мотивована тим, що рішенням суду в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено, всі судові витрати, понесені позивачем, віднесено на її рахунок. Представник відповідачів у судовому засіданні вимог про стягнення з позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, орієнтований розрахунок витрат на професійну правничу допомогу не надавав. Матеріли справи належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг адвоката відповідачами, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, не містять, а заяви від представника відповідачів про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом доказів не зроблено. Суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення заяви.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної, касаційної інстанцій

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Овчаренко Я. О. задоволено частково.
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року залишено без змін.
Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Овчаренко Я. О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-8040св24).

Скасовуючи постанову та передаючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що підставою для відводу судді, заявленого позивачем, було те, що суддя Васильченко-Дрига (Васильченко) Н. О. перебувала у дружніх стосунках з відповідачами та у справі № 481/93/14-ц ухвалою суду від 19 березня 2014 року заявила собі самовідвід через перебування у дружніх стосунках з відповідачем - керівником ПОП «ЛАН» Литвиненком В. В., який є батьком та чоловіком відповідачів. В апеляційній скарзі позивач указала, що суддя Васильченко-Дрига (Васильченко) Н. О. розглянула заяву про ухвалення додаткового рішення за наявності ухвали про самовідвід цієї ж судді в іншій справі по причині перебування її у дружніх стосунках з керівником ПОП «ЛАН», однак апеляційний суд не навів мотивів відхилення цього доводу апеляційної скарги, обмежився лише формальною відповіддю, що ухвала судді про самовідвід не містить обставин, які викликали б сумнів в об`єктивності та неупередженості головуючого судді у справі, тобто не забезпечив гарантоване отримання відповіді на слушний довід апеляційної скарги заявника.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції проаналізував норми матеріального права, якими врегульовані порядок та організація здійснення функціональних обов`язків компетентними органами, до яких звернулися відповідачі зі скаргою на дії приватного нотаріуса в межах спадкової справи та з приводу надання та відмови у наданні нею нотаріальних та реєстраційних послуг, дійшов висновку, що відповідачі шляхом подання скарг на дії особи, уповноваженою державою вчиняти нотаріальні дії, реалізовано їх конституційні права задля захисту своїх спадкових справ, що за законом не є поширенням інформації, як достовірної, так і недостовірної, яка може принижувати честь та гідність, а також ділову репутацію.

Установивши, що факт приниження честі, гідності та ділової репутації позивача шляхом розповсюдження недостовірної інформації відсутній, суд апеляційної інстанції вважав відсутніми підстави для відшкодування на користь позивача компенсації моральної шкоди у відповідності до положень статті 280, 23 та 1167 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У серпня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2025 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

05 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

17 вересня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Новобузького районного суду Миколаївської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді Гулька Б. І., 01 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно засотували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), та інших у тій частині, що державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, не є належним відповідачем у справах щодо здійснення реєстраційних дій та про скасування рішень про державну реєстрацію, визнання їх незаконних дій та бездіяльності;
- суд не дослідив зібрані у справі докази.

Доводи касаційної скарги в цілому зводяться до наступного.
Суд апеляційної інстанції під час повторного перегляду справи не проаналізував додані до позовної заяви докази.
Суди попередніх інстанцій порушили Конституцію України, честь нотаріуса.
Суддя першої інстанції Васильченко-Дрига Н. О., перебуваючи у дружніх стосунках з відповідачами, не відвелася від розгляду справи. Суди не надали цьому правильну оцінку, чим порушили Конституцію України.
Уважає помилковими висновки судів про те, що неправдива інформація відповідачів щодо невидачі свідоцтва - це оціночні судження, які ґрунтуються на неправильній оцінці доказів № № 33-37, долучених до позовної заяви. 

Стверджує, що відповідачі порушили Конституцію України та Закони України, однак суд оцінив такі дії як оціночні судження.
Судами не враховано, що відповідачі порушили положення статей 28, 32, 34, 55, 64 Конституції України.
Заявник указує, що суди не надали оцінку тому, що було розповсюджено інформацію про її сімейний стан, отримані платежі за вчинення нотаріальних дій. Ця інформаціє може надаватися лише за її згодою і не може вважатися оціночними судженнями, тобто є фактом розповсюдження конфіденційної інформації.

Указує, що поширення відповідачами неправдивої інформації (наклепу) свідчить про їх принизливе ставлення до неї, що впливає на зниження цінності її роботи. Направляючи скарги, вони створили негативну соціальну оцінку її особи в очах оточуючих, колег порушивши її честь, гідність, ділову репутацію, яка є недоторканою.

Уважає, що суди попередніх інстанцій виходять за рамки своїх повноважень, оскільки не мають повноважень тлумачити Закон України «Про нотаріат» та стверджувати, що нотаріус є публічною особою. 

Її право порушено, отже, вона має право отримати відшкодування завданої відповідачами моральної шкоди.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Овчаренко Я. О. подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2025 року - без змін. Вирішити питання розподілу судових витрат, понесених у суді касаційної інстанції.

Звертає увагу суду на те, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 
Право на оскарження дій чи бездіяльності може бути реалізовано шляхом подання скарги, таке оскарження не може бути обмежене.
Стверджує, що ОСОБА_1 підміняє поняття, ототожнює поширення недостовірної інформації, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію із реалізацією права на звернення, оскарження дій нотаріуса.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Приватний нотаріус БРНО Миколаївської області Рожко О. О. зареєструвала спадкову справу після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі поданих 17 травня 2022 року заяв його спадкоємців: сина ОСОБА_2 , матері ОСОБА_5 та дружини ОСОБА_3 (заява від 24 травня 2022 року) про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя.

У межах спадкової справи спадкоємці подали декілька заяв, зокрема щодо призначення управителя спадкового майна, нерозголошення нотаріальної таємниці стосовно спадкування корпоративних прав ПОП «ЛАН», про надання приміщень для проведення зборів власників приватного підприємства тощо. 
На ці заяви приватний нотаріус надала письмові відповіді, а саме: роз`яснення; повідомлення про потребу вчинити фактичні дії; прохання не направляти на її адресу заяв, що підписані від імені спадкоємців, але справжність їх підписів не засвідчено нотаріусом; не розповсюджувати неправдиві відомості з проханням видати свідоцтва, що вже нею видані.

Також для управління спадщиною через управління корпоративними правами приватний нотаріус з числа спадкоємців призначила управителя - ОСОБА_2 , на ім`я якого 01 червня 2022 року видала відповідне свідоцтво у межах спадкової справи.

Із цим призначенням не погодилася інша спадкоємиця - мати спадкодавця ОСОБА_5 та 07 вересня 2022 року звернулася до суду із позовною заявою, за наслідками розгляду якої рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року у справі № 478/741/22, що залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до приватного нотаріуса БРНО Миколаївської області Рожко О. О. про визнання незаконним та скасування свідоцтва про управління спадщиною - корпоративними правами.

Такі дії ОСОБА_5 викликали побоювання з боку інших спадкоємців - відповідачів у цій справі, внаслідок чого вони 31 серпня 2022 року подали до Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) скаргу, яка зареєстрована 16 вересня 2022 року. У скарзі заявники просили відповідний орган перешкодити передачі спадкової справи від приватного нотаріуса Рожко О. О. до іншого нотаріуса та висловили стурбованість стосовно дій іншої спадкоємиці ОСОБА_5 . Дії приватного нотаріуса Рожко О. О. відповідачі у цій скарзі не оскаржували.

06 лютого 2023 року кожен зі спадкоємців подав приватному нотаріусу заяви про отримання свідоцтва про право на спадщину, а 24 січня 2023 року приватний нотаріус листом роз`яснив, що можливість вчинення реєстраційних дій на корпоративні права можлива виключно одночасно для всіх спадкоємців.

06 квітня 2023 року приватний нотаріус Рожко О. О. видала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частки корпоративних прав лише на ім`я матері спадкодавця - ОСОБА_5 . 

07 квітня 2023 року ОСОБА_5 подала на ім`я відповідачів заяву про необхідність внесення змін у реєстрацію корпоративних прав юридичної особи та про особисте узгодження з приватним нотаріусом 13 квітня 2023 року, як дати обов`язкової явки усіх учасників з документами для реалізації цього права матері спадкодавця ОСОБА_5 

10 квітня 2023 року на адресу загальних зборів ПОП «ЛАН» приватний нотаріус підготувала лист з викладенням обставин видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я спадкоємиці ОСОБА_5 , неявки інших спадкоємців та правових підстав для видачі інших свідоцтв та здійснення змін у реєстрації приватного підприємства. Позивач підтвердила, що такий лист складено, однак не надала доказів доведення його змісту до загальних зборів або усіх спадкоємців.

Після видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину за законом на частку корпоративних прав ПОП «ЛАН» та невидачі таких свідоцтв на їх заяви, відповідачі 10 квітня 2023 року відвідали офіс приватного нотаріуса без погодження, для з`ясування цих обставин. 

Встановлено, що складений приватним нотаріусом 10 квітня 2023 року лист не міститься ні в матеріалах цивільної справи, ні в матеріалах, які знаходилися на перевірці органів поліції.

Встановлено, що відвідування відповідачами офісу приватного нотаріуса без попереднього погодження та наявність неприязних стосунків між матір`ю спадкодавця та його дружиною і сином на ґрунті оформлення спадкових прав, створили конфліктну обстановку в офісі, для з`ясування якої втрутилася поліція на підставі поданих відповідачами заяв.

Встановлено, що вказані вище обставини сторонами у суді першої інстанції не оспорювалися, лише кожним наводилося своє обґрунтування та бачення конфлікту, що виник. Внаслідок цього позивач звинуватила відповідачів у некоректному поводженні із іншою спадкоємицею похилого віку, що призвело до трансформації формальних обов`язків з надання нотаріальних послуг до надання особистої оцінки поведінки одних спадкоємців на захист порушених прав іншої спадкоємиці. Тобто виконання позивачкою своїх нотаріальних обов`язків призвело до її особистого сприйняття неприязних стосунків між спадкоємцями, що звернулися за отриманням нотаріальних послуг.

Помічниця нотаріуса Карабуза Т. С., допитана в суді першої інстанції як свідок, з використанням при дачі свідчень письмових нотаток, їх підтвердила та надала пояснення з метою позитивної характеристики позивача, характеристики поведінки спадкоємців, дат здійснення нотаріальних дій та надала роз`яснення щодо порядку оформлення спадщини.

Після конфлікту між спадкоємцями та виклику поліції, 13 квітня 2023 року всі спадкоємці підписали та подали на ім`я позивача заяву про надання приміщення для проведення зборів власників.

У цей же день ОСОБА_2 на ім`я нотаріуса подав заяву про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (права), у частці яка складається з корпоративних прав власника підприємства ПОП «ЛАН», яку ним продубльовано у простій письмовій формі, з вимогою негайно видати свідоцтво, з проєктом якого його ознайомила нотаріус на бланку за № НОМЕР_1 . 
27 квітня 2023 року ОСОБА_2 подав нотаріусу дві заяви аналогічного змісту, на які отримав відповіді від 17 квітня 2023 року та від 03 травня 2023 року з роз`ясненням причин невидачі свідоцтва на його ім`я. Нотаріус зазначила про порушення ним порядку подачі документів для реєстрації змін юридичної особи та про зрив проведення нотаріальної дії.

Одночасно 27 квітня 2023 року ОСОБА_3 на ім`я приватного нотаріуса подала заяву аналогічного змісту у простій письмовій формі, де вона просила про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на корпоративні права власника підприємства ПОП «ЛАН». Ця заява відповідала змісту раніше поданої нею заяви від 14 лютого 2023 року, що була засвідчена позивачем. У відповідь нотаріус повідомила ОСОБА_3 про видачу їй такого свідоцтва за № 273 ще 13 квітня 2023 року.

ОСОБА_2 23 червня 2023 року звернувся зі скаргою, яку адресував колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України; заступнику директора департаменту - начальника управління розгляду скарг у сфері державної реєстрації офісу протидії рейдерству; головному управлінню юстиції у Миколаївській області, та зазначив про незаконність відмови приватного нотаріуса Рожко О. О. у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину та невнесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Висловив до компетентних органів прохання зобов`язати нотаріуса вчинити дії, пов`язані з видачею та реєстрацією свідоцтва про право на спадщину на його ім`я згідно зі спадковою справою, в тому числі щодо частки корпоративних прав на ПОП «ЛАН» та земельної ділянки. Прохання обґрунтовано тим, що 10 квітня 2023 року він подав приватному нотаріусу Рожко О. О. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, а 13 квітня 2023 року спадкоємців ознайомлено з проєктом свідоцтв про право на спадщину, в тому числі на частку засновника, але відповідні свідоцтва не були видані та відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зміни не внесені.

Також ОСОБА_2 у скарзі вказував на необґрунтованість та неспівмірність загального розрахунку витрат за надані нотаріальні послуги, та ініціював питання про звернення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо розгляду питання анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

У скарзі ОСОБА_2 послався на порушення своїх прав через невидачу на його ім`я відповідного свідоцтва, упередженість нотаріуса та її сприяння у видачі документів на ім`я іншої спадкоємиці - ОСОБА_5 , в обґрунтування чого навів обставини вчинення нотаріальної дії на користь однієї спадкоємиці та відмову у вчиненні нотаріальної дії аналогічної характеру на користь інших спадкоємців.

У змісті скарги ОСОБА_2 виклав обставини щодо відкриття, прийняття та оформлення спадкових прав, дат його звернення до нотаріуса, виклику поліції під час відмови у вчиненні незапланованої нотаріальної дії, норми матеріального права, які регулюють здійснення нотаріальної діяльності, та безпідставність нарахування непомірно великої суми ОСОБА_1 за вчинення нею нотаріальних дій з оформлення спадщини.

Встановлено, що іншої інформації стосовно особистого (сімейного) життя ОСОБА_1 як людини та громадянина зміст скарги, поданої ОСОБА_2 , не містить. Не містить скарга лайливих, образливих слів або речень, зокрема, щодо оцінки поведінки нотаріуса під час проведення нотаріальних дій. Відсутнє у скарзі і вживання гіпербол, алегорій, сатири тощо.
07 липня 2023 ОСОБА_3 направила до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); управління нотаріату Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скаргу, де зазначила про обставини невидачі нотаріусом на її ім`я свідоцтва про право на спадщину та невнесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: ОСОБА_3 повідомила компетентні органи, що приватний нотаріус Рожко О. О. здійснює ведення спадкової справи після смерті її чоловіка ОСОБА_4 . У межах цієї спадкової справи вона 01 червня 2022 року отримала свідоцтво про право власності на частку корпоративних прав ПОП «ЛАН», як на частку у спільному сумісному майні подружжя. Однак у межах цієї спадкової справи вона не отримала свідоцтво про право на спадщину на іншу частку корпоративних прав, як спадкоємиці за законом, а також земельну ділянку. Крім того до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань не внесені зміни.

Крім того, зазначила, що 10 квітня 2023 року нотаріус відмовилася отримати заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, порушила етику під час надання відповіді від 17 квітня 2023 року у листі № 93/02-14 (том 1, а. с. 31) на звернення спадкоємців, надала перевагу іншій спадкоємиці.
Тому просила прийняти скаргу та зобов`язати нотаріуса вчинити дії пов`язані з видачею та реєстрацією свідоцтва про право на спадщину на її ім`я, в тому числі щодо частки корпоративних прав на ПОП «ЛАН» та земельної ділянки, з урахуванням частки в спільному сумісному майні, а також здійснити реєстрацію змін до відомостей ПОП «ЛАН» у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відразу після вчинення посвідчувального напису, включити її до складу кінцевих бенефіціарних власників підприємства. Крім того, ініціювала питання щодо звернення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату щодо розгляду питання анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

У змісті скарги ОСОБА_3 виклала обставини стосовно відкриття, прийняття та оформлення спадкових прав, дат її звернення до нотаріусу, виклику поліції під час відмови у вчиненні незапланованої нотаріальної дії, норми матеріального права, які регулюють здійснення нотаріальної діяльності, та надання переваг в оформленні спадщини однієї спадкоємиці на противагу іншим. Слів та речень образливого, некоректного або гіперболічно лайливого характеру скарга ОСОБА_3 не містить.

Рожко О. О. заявила про відвід головуючої судді у справі Васильченко-Дриги Н. О., після ухвалення судового рішення, з мотивів її обізнаності про наявність самовідводу цієї же судді, але під час розгляду справи № 481/93/14-ц за позовом ОСОБА_7 до ПОП «ЛАН» через перебування у дружніх відносинах з керівником підприємства Литвиненком В. В., який є батьком та чоловіком відповідачів. Внаслідок чого позивач дійшла висновку про перебування судді, яка розглядала цю справу та не заявила собі самовідвід, у дружніх стосунках з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

На підтвердження обґрунтованості заявленого відводу позивач до суду першої інстанції надала копію ухвали Новобузького районного суду Миколаївської області від 19 березня 2014 року у справі № 481/93/14-ц про задоволення заяви про самовідвід судді Васильченко Н. О.

Апеляційним судом зі змісту ухвали від 19 березня 2014 року встановлено, що сторони у справі: ОСОБА_7 та ПОП «ЛАН» заяв про відвід головуючої судді не заявляли, розгляд заяви про самовідвід судді у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 20 ЦПК України (у редакції, чинній станом на березень 2014 року) залишено на розсуд суду. Обставин, які послугували підставою для подачі суддею заяви про самовідвід, зокрема щодо наявності у неї дружних відносин з керівником ПОП «ЛАН» Литвиненком В. В., у змісті ухвали суду не зазначено.
Паперові матеріали цивільної справи № 481/93/14-ц знищені у 2021 році за спливом терміну їх зберігання, до подачі Рожко О. О. позовної заяви та заяви про відвід головуючої у цій справі. Електронної копії матеріалів справи № 481/93/14-ц немає.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь та гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. 
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи (частина перша статті 19 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

Суди повинні брати до уваги, що у разі, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте під час перевірки інформацію не було підтверджено, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17 (провадження № 61-4388св18), від 10 червня 2019 року у справі № 310/5745/16-ц (провадження № 61-40572св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18), від 23 лютого 2021 року у справі № 487/6565/16-ц, від 04 липня 2024 року у справі № 910/23597/17 та інших.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Контроль за організацією нотаріату, перевірка організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства здійснюються Міністерством юстиції України та його територіальними органами (частина друга статті 2-1 Закону України «Про нотаріат»).

Встановивши, що ОСОБА_1 є уповноваженою державою фізичною особою, яка виконує делеговані державою функції (здійснює нотаріальну діяльність), а відповідачі звернулися до органу, який здійснює контроль за організацією нотаріальної діяльності - Міністерства юстиції України з відповідним повідомленням щодо дій позивача, з проханням провести службову перевірку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , оскільки у цьому разі відповідачі реалізовували конституційне право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що приватний нотаріус БРНО Миколаївської області Рожко О. О., будучи надавачем публічних послуг, є публічною особою, а скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , адресовані уповноваженим органам Міністерства юстиції України, направлені на реалізацію права, гарантованого статтею 40 Конституції України і містять оціночні судження, їх суб`єктивні думки та переконання щодо діяльності ОСОБА_1 як приватного нотаріуса (публічної особи) для відповідного реагування, інформація, що викладена в цих скаргах, є виключно узагальненою суб`єктивною критичною думкою та переконанням відповідачів про незаконність дій останньої і не містить конкретних об`єктивних фактів, які можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності.

Таким чином, судами не встановлено фактів, які б доводили, що викладення у скаргах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 інформації щодо позивача, є мотивованими цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність та ділову репутацію приватного нотаріуса БРНО Миколаївської області Рожко О. О.

Верховний Суд ураховує усталений підхід, що у випадку, коли особа, реалізуючи своє право на звернення, звертається до відповідних органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, то це не є поширенням інформації в розумінні статті 277 ЦК. У такому випадку має місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Установивши відсутність факту приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1 шляхом розповсюдження недостовірної інформації, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування на користь позивача компенсації моральної шкоди згідно зі статтями 23, 280 та 1167 ЦК України.

При цьому суд апеляційної інстанції, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 04 червня 2025 року, надав оцінку ухвалі Новобузького районного суду Миколаївської області від 19 березня 2014 року у справі № 481/93/14-ц про задоволення заяви про самовідвід судді Васильченко Н. О. та установив, що паперові матеріали справи № 481/93/14-ц знищені у 2021 році за спливом терміну їх зберігання, тобто до подачі ОСОБА_1 позовної заяви та заяви про відвід головуючої у цій справі судді Васильченко-Дриги Н. О., натомість електронної копії матеріалів справи №481/93/14-ц немає.

Оцінивши подані та зібрані докази, суд апеляційної інстанції погодився з мотивами ухвали Новобузького районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року про відмову у задоволенні відводу судді Васильченко-Дриги Н. О., заявленого ОСОБА_1 після ухвалення судового рішення, але до вирішення заяви про постановлення додаткового рішення. Апеляційний суд встановив підстав, передбачених підпунктом 2 частини 3 статті 376 ЦПК України, для скасування судового рішення.
Отже, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи 30 липня 2025 року виконав вимоги частини першої статті 471 ЦПК України щодо обов`язковості вказівок, як містяться у постанові суду касаційної інстанції та вимоги статті 89, 263 ЦПК України щодо оцінки доказів та обґрунтованості та законності судового рішення. 

Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи ОСОБА_1 у частині неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) та інших, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин, зокрема, з урахуванням інших підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, було ухвалено судове рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів. Судами правильно застосовані норми процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 26 січня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 30 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк