ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1366/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., за участю секретаря судового засідання Кочуровської К.О., розглянувши у відкритому засіданні справу 
за позовом керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі 
позивача-1 – Південного офісу Держаудитслужби
позивача – 2 - Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України (Агентство відновлення)
до відповідача-1 – Приватного підприємства “ДІСК-ПІВДЕНЬ”
відповідача- 2 – Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області
про визнання недійсними пунктів договору та додаткових угоди та стягнення 8279294,97грн 
за участю представників:
від прокуратури – Коломійчук І.О.
від відповідача-1 – Рибак А.В.
від відповідача-2 – Садардінова І.В.

Керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача-1 – Південного офісу Держаудитслужби, позивача – 2 - Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України (Агентство відновлення) звернувся з позовом до відповідача-1 – Приватного підприємства “ДІСК-ПІВДЕНЬ”, відповідача- 2 – Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області, яким просить суд:
- Визнати недійсним пункт 3.1 Договору від 01.12.2023 № 2К/ЦБ/23, укладеного Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 5 від 15.11.2024 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 8 від 28.05.2025 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 9 від 11.07.2025 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Стягнути з Приватного підприємства “Діск-Південь” (вул. Розкидайлівська, 3, м. Одеса, 65020, код ЄДРПОУ 36611683) в дохід держави в особі Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України (вул. Фізкультури, 9, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 37641918) 8 279 294,97 (вісім мільйонів двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто чотири) гривень 97 копійок.
Ухвалою від 13.04.2026 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 27.05.2026.
Всі учасники справи отримали ухвалу в електронних кабінетах 14.04.2026.
27.04.2026 позивач-1 подав пояснення щодо позову, в яких зазначив, що Південний офіс Держаудитслужби не здійснював заходів державного фінансового контролю, які передбачені Законом № 2939-ХІІ та Законом № 922-VІІІ, щодо дотримання вимог законодавства при укладанні пункту 3.1 Договору № 2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, пункту 1 Додаткової угоди № 5 від 15.11.2024, пункту 1 Додаткової угоди № 8 від 28.05.2025, пункту 1 Додаткової угоди № 9 від 11.07.2025 до Договору № 2К/ЦБ/23 від 01.12.2023, тому Південний офіс Держаудитслужби позбавлений можливості надати пояснення щодо суті виявленого порушення.
27.04.2026 позивач-2 подав пояснення, в яких зазначає, що згідно з ч. 2 ст.26 Бюджетного кодексу України встановлено, що контроль від імені Верховної Ради України за надходженням коштів до Державного бюджету України та їх використанням здійснює Рахункова палата. Зважаючи на наведене вище, Агентство відновлення не має правових підстав щодо втручання в процеси діяльності Служби, як замовника, оскільки, державне регулювання та контроль у сфері закупівель та контроль за цільовим, ефективним та результативним використанням коштів державного бюджету має здійснюватися уповноваженими на те органами влади в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
28.04.2026 відповідач-2 подав відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідно до висновку результати моніторингу процедури закупівлі UA-2023-11-07-008931-a Державна аудиторська служба України зазначила, що за результатами аналізу питання визначення предмета закупівлі, відображення закупівлі у річному плані, оприлюднення інформації про закупівлю, відповідності вимог тендерної документації вимогам Закону та Особливостям, розгляду тендерної пропозиції ПП «Діск-Південь», своєчасності укладання договору про закупівлю, його оприлюднення, відповідності умов договору умовам тендерної пропозиції переможця, – порушень не установлено. Звертаючись до суду в інтересах Південного офісу Держаудитслужби, прокуратура зазначає про бездіяльність компетентного органу, тобто Південного офісу Держаудислужби, проте моніторинг закупівлі було проведено.
28.04.2026 відповідач-1 подав відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що прокурор не має права подавати позов в особі позивачів
Крім того, відповідач-1 вважає помилковим, кваліфікування сплати ПДВ до державного бюджету України, набуттям відповідачем-1 майна, оскільки грошові кошти набуті не відповідачем, а державою.
Прокурор подав відповіді на відзиви.
Відповідач-1 подав заперечення.
Ухвалою від 27.05.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 10.06.2026.
Розглянувши матеріали справи, суд
встановив:

Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області проведені відкриті торги з особливостями із закупівлі робіт по об`єкту «Капітальний ремонт 9-ти поверхового житлового будинку по вул. Чорноморська, 23 смт. Сергіївка, Білгород-Дністровського району Одеської області, пошкодженого в результаті ракетного удару, завданого 01.07.2022 (Код 45450000-6 Інші завершальні роботи)», очікуваною вартістю 75 055 000, 00 грн. (посилання https://prozorro.gov.ua/tender/U A-2023-11-07-008931-a). 
Згідно з формою річного плану закупівель (https://prozorro.gov.ua/uk/plan/UA P-2023-11-07-002784-c) оплата відповідних робіт передбачалась за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Відповідно до реєстру пропозицій, участь у вказаних відкритих торгах з особливостями прийняли ПП «Діск-Південь» (ЄДРПОУ 23979469) з пропозицією 73 550 000 грн з ПДВ та ТОВ «БК «Інтербуд» з пропозицією 73 709 400 грн з ПДВ. 
За результатами розгляду тендерних пропозицій, 23.11.2023 переможцем визнано ПП «Діск-Південь» (ЄДРПОУ 23979469), з ціновою пропозицією 73 550 000 грн з ПДВ, та в електронній системі публічних закупівель опубліковано повідомлення про намір укласти з ним договір про закупівлю UA-2023-11-07-008931-a. 
У подальшому, між Службою (замовник) та ПП «ДІСК-ПІВДЕНЬ» (підрядник) укладений договір № 2К/ЦБ/23 від 01.12.2023 (далі Договір), за умовами якого підрядник зобов`язався відповідно до проєктної документації, умов цього договору та вимог законодавства власними силами та/або залученими силами виконати роботи «Капітальний ремонт 9-ти поверхового житлового будинку по вул. Чорноморська, 23 смт. Сергіївка, Білгород-Дністровського району Одеської області, пошкодженого в результаті ракетного удару, завданого 01.07.2022 (Код 45450000-6 Інші завершальні будівельні роботи), а замовник – прийняти та оплатити роботи в порядку та на умовах, передбачених даним договором за об`єктом робіт, зазначеним у пункті 1.2 цього договору.
Відповідно до п. 2.1 строк виконання робіт за вказаним договором встановлено до 31.12.2024. 
Пунктом 3.1 вказаного договору сторонами передбачено, що його ціна визначається на підставі Договірної ціни (Додаток № 1 до Договору) і становить 73 550 000 грн, у тому числі ПДВ - 12 258 333,33 грн. 
Відповідно до п. п. 3.5, 3.6 Договору № 2К/ЦБ/23 договірна ціна включає податки, збори та інші обов`язкові платежі до бюджетів, передбачені чинним законодавством України. У разі зміни нормативно-правових актів, що стосуються ціноутворення у будівництві, Договір приводиться у відповідність до таких нормативно-правових актів шляхом укладення додаткової угоди. 
Пунктом 13.1 вказаного договору визначено, що роботи виконуються Підрядником і приймаються Замовником згідно з Календарним графіком виконання робіт (додаток № 2 до Договору) та відповідно до умов цього договору. Про закінчення робіт Підрядник письмово повідомляє Замовника. 
Зміна Договору здійснюється шляхом зміни або доповнення його умов за ініціативою будь-якої Сторони на підставі додаткової угоди, яка є невід`ємною частиною Договору (п. 18.1). 
Відповідно до п. 19.1 цей Договір вважається укладеним і набирає чинності після підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2024 року, а у частині грошових зобов`язань - до повного виконання Замовником своїх фінансових зобов`язань. 
Згідно з п. 3.2 договору визначення договірної ціни проводиться згідно Кошторисних норм України відповідно до проєктно-кошторисної документації, тендерної документації, тендерної пропозиції учасника процедури закупівлі та вимог чинного законодавства.
В п. 3.3 договору зазначено, що фінансування робіт проводиться відповідно до Плану фінансування робіт, що є додатком до цього договору, який є його невід`ємною частиною (додаток № 3 до даного договору).
В цьому плані зазначено, що спеціальний фонд КПКВК 3111360 2023 рік – 5000000грн, 2024 рік – 68550000грн.
Відповідно до п. 3.4 договору підрядник здійснює закупівлю обладнання та матеріалів, необхідних для виконання робіт з урахуванням заборон визначених п. 4.4.16 договору.
В п. 11.2 договору зазначено, що роботи виконуються та фінансується за рахунок бюджетних коштів, передбачених у державному бюджеті та/або інших джерел, не заборонених законодавством.
У подальшому сторони уклали додаткові угоди до договору.
Зокрема деякими додатковими угодами сторони зменшили суму договору:
- додаткова угода № 5 від 15.11.2024 – ціна договору становить 54 145 084, 00 грн, у тому числі ПДВ – 9 024 180, 67 грн;
- додаткова угода № 6 від 25.12.2024. Відповідно до п. 1 цієї угоди фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету (КПКВК 3111360) на 2024 рік, відповідно до Постанови КМУ від 05.03.2024 № 247 «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії».
- додаткова угода № 8 від 28.05.2025 – ціна договору становить 49 694 270, 05 грн, у тому числі ПДВ – 8 282 378, 34 грн;
- додаткова угода № 9 від 11.07.2025 – ціна договору становить 49 675 769, 79 грн, у тому числі ПДВ – 8 279 294, 97 грн. Відповідно до п. 2 додаткової угоди № 9 від 11.07.2025, фінансування робіт здійснюється за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету (КПКВК 3111360) на 2025 рік, відповідно до Постанови КМУ від 11.04.2025 № 412 «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії для будівництва та відновлення об`єктів інфраструктури, житлового та громадського призначення, громадських будинків та споруд». 
Додатковою угодою № 10 від 16.12.2025 сторони дійшли згоди припинити дію Договору у зв`язку із повним обсягом виконання робіт по Договору. Вартість виконаних робіт становить 49 675 769,79 грн. 
На виконання умов Договору № 2К/ЦБ/23, за рахунок коштів спеціального фонду державного бюджету проведено оплату в сумі 49 675 769,79 грн, що підтверджується розрахунковими документами, отриманими з відкритого ресурсу https://spending.gov.ua/new/transactions?page=1 , 2, в тому числі ПДВ в сумі 8279294,97грн.
Прокурор зазначає, що на запит окружної прокуратури Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області платіжні доручення, акти виконаних робіт не надано. У відповіді зазначено, що інформація щодо актів виконаних робіт, а також сум оплат за виконані роботи в межах відповідного договору оприлюднена у відкритому доступі на веб-порталі Spending.gov.ua.
Прокурор в позовній заяві просить суд:
- Визнати недійсним пункт 3.1 Договору від 01.12.2023 № 2К/ЦБ/23, укладеного Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 5 від 15.11.2024 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 8 від 28.05.2025 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Визнати недійсним пункт 1 Додаткової угоди № 9 від 11.07.2025 укладеної Службою відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області (ЄДРПОУ 25829550) та приватним підприємством “Діск-Південь” (ЄДРПОУ 23979469) до Договору № 2К/ЦБ/23 в частині включення в ціну договору податку на додану вартість. 
- Стягнути з Приватного підприємства “Діск-Південь” (вул. Розкидайлівська, 3, м. Одеса, 65020, код ЄДРПОУ 36611683) в дохід держави в особі Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України (вул. Фізкультури, 9, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 37641918) 8 279 294,97 грн.
Прокурор посилається на те, що відповідно до п. 197.15 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» будівництво – це нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що відповідачі неправомірно включили до ціни ПДВ, оскільки капітальний ремонт житлового будинку фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, тому треба визнати недійсними вищезазначені пункти договору та додаткових угод.
Крім того, прокурор просить стягнути з Приватного підприємства “Діск-Південь” в дохід держави в особі Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України 8 279 294,97 гривень на підставі ст. 1212 ЦК України, посилаючись на те, що згідно з п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Обґрунтування наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Частиною 4 ст. 53 ГПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Підстави для звернення до суду прокурора визначені у ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». 
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/9 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 19.09.2019 у справі № 815/724/15, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі 0440/6596/18 тощо). 
Інтереси держави повинні насамперед захищати відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, який не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Аналогічної позиції з приводу субсидіарної ролі прокурора в захисті інтересів держави у суді дотримується Верховний Суд, який висловив її низці постанов у справах за позовами прокурорів (постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, від 15.10.2019 у справі № 904/2820/18, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та інші). 
Обґрунтовуючи порушення інтересів держави, прокурор зазначає, що фінансування робіт за Договором № 2К/ЦБ/23 здійснювалось за рахунок фонду ліквідації наслідків збройної агресії, який створений у 2023 році у складі спеціального фонду Державного бюджету України. Метою вказаного фонду є ліквідація наслідків (у тому числі гуманітарних, соціальних, економічних), спричинених збройною агресією російської федерації проти України (ст. 29 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік»). Правомірне використання вказаних коштів становить беззаперечний публічний інтерес. Від їх ефективності та цільової спрямованості залежить повнота усунення наслідків, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, що, в свою чергу, надає державі можливість виконувати гарантовані Конституцією України зобов`язання перед її народом. У таких умовах пріоритетними є питання захисту інтересів держави у бюджетній сфері, зокрема, щодо використання бюджетних коштів в умовах воєнного стану, дотримання умов договорів, укладених за результатами публічних закупівель, виконання зобов`язань за ними стосовно строків, належної якості та комплектації товарів, робіт і послуг. 
Щодо органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (ч. 4 ст. 53 ГПК України). 
У рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», висловив позицію про те, що під ним потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (п. 2 резолютивної частини). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19). 
Також Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19). 
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та № 922/1830/19). 
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 24.05.2023 у справі № 916/2407/22). 
Відповідно до інформації Служби від 11.12.2025 № 1747//25-2965/05-04/25 фінансування робіт за Договором № 2К/ЦБ/23 здійснено в розмірі 49 675 769,79 грн, інформація щодо здійснення оплат по Договору розміщена на Єдиному веб-порталі використання публічних коштів Spending. 
В свою чергу, опрацюванням вказаних даних, а саме трансакцій за Договором № 2К/ЦБ/23 встановлено, що оплати здійснювались за бюджетною програмою 3111360 «Будівництво та відновлення об`єктів інфраструктури, житлового та громадського призначення, громадських будинків та споруд» (призначення платежу). 
Відповідно до п. 1 зазначеного рішення Уряду Агентство відновлення є головним розпорядником та відповідальним виконавцем зазначеної бюджетної програми. Окрім того, згідно витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Агентство відновлення є органом державної влади. 
Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 439 (далі – Положення), Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України (Агентство відновлення) є центральним органом виконавчої влади. 
Агентство відновлення реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення; реалізує державну політику, зокрема, в частині здійснення заходів з будівництва (нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту), ремонту, модернізації інфраструктури, інженерно-транспортної інфраструктури, інших об`єктів, що мають вплив на життєдіяльність населення. 
Пунктом 5 Положення визначено, що Агентство відновлення з метою організації своєї діяльності забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, організовує планово-фінансову роботу в апараті Агентства відновлення, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, господарських товариствах, функції з управління корпоративними правами щодо яких здійснює Агентство відновлення, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку в установленому законодавством порядку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів; забезпечує внутрішній контроль в Агентстві відновлення, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління. 
Крім того, Агентство відновлення уповноважене видавати накази організаційно-розпорядчого характеру, організовувати і контролювати їх виконання (п. 8 Положення), а також забезпечує здійснення самопредставництва інтересів Агентства відновлення в судах України через уповноважених осіб у встановленому законодавством порядку, а також забезпечує представництво Агентства відновлення у судах та інших органах через представників (п. 17 Положення). 
Агентство відновлення у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (п. 2 Положення). 
Згідно з ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України; приймає рішення щодо делегування повноважень одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; організовує та здійснює моніторинг виконання бюджетних програм, здійснює оцінку їх ефективності; затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів тощо. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 зазначає, що: «за висновками КГС ВС, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі — Порядок). 
Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. 
Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. 
Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня - розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку)». Служба відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, підпорядкований Агентству відновлення. З урахуванням викладеного, Агентство відновлення є компетентним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Окрім того, у даному спорі уповноваженим суб`єктом владних повноважень є також і Південний офіс Держаудитслужби з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» уповноважений орган – це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері публічних закупівель. 
Уповноважений орган здійснює регулювання та реалізує державну політику у сфері закупівель у межах повноважень, визначених цим Законом. Рахункова палата, Антимонопольний комітет України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України (ч. ч. 1, 3 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі»). 
Здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»). Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні унормовано положеннями Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та приписами Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою КМУ від 03.02.2016 № 43 (надалі – Положення). Статтею 5 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель, який згідно зі ст. 2 цього Закону є одним з головних завдань органу державного фінансового контролю, здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування. 
Згідно із п.8, п. 10 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; вертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. 
Головні завдання, функції та правові основи діяльності органів державного фінансового контролю також визначені Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43 (далі – Положення), Положенням про Південний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Державної аудиторської служби України 02.06.2016 № 23 та ст. 113 Бюджетного кодексу України. 
Отже, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`явити обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №826/9672/17). 
За обставинами цієї справи йдеться про порушення інтересу держави щодо забезпечення ефективного використання бюджетних коштів під час дії воєнного стану. З огляду на законодавчо визначені обсяги компетенцій державних органів зі здійснення контролю у цій сфері захист вказаних інтересів держави у спірних правовідносинах покладено на Держаудитслужбу. 
Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення). 
Згідно пунктів 1, 3, 13 Положення про Південний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23, Південний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом.
Основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Миколаївської, Одеської, Херсонської областей. 
З системного тлумачення вищенаведених правових норм вбачається, що Державна аудиторська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, зокрема, при здійсненні державних закупівель. Саме до повноважень Держаудитслужби та її підрозділів належить вжиття заходів контролю щодо додержання вимог законодавства при проведенні замовниками публічних закупівель, а також звернення до суду в інтересах держави з позовними заявами у разі невиконання ними вимог про усунення виявлених порушень. 
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах щодо визначення позивачем у справі офісу Держаудитслужби викладено у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі 911/1497/18, від 30.07.2020 у справі № 904/5598/18, у справі № 918/1222/21 від 13.09.2022, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 826/9672/17. 
Питання належності/неналежності цього органу залежить від обставин кожної конкретної справи, які мають з`ясовуватися у суді з наведенням відповідного обґрунтування у судовому рішенні (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19). 
Таким чином, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, також є Південний офіс Держаудитслужби, який може виступати позивачем 
Щодо нездійснення органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту. 
Другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень. 
При цьому «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи. 
Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд указав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. 
Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у справі № 927/246/18 від 06.02.2019). 
У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17. Встановлено, що Агентство відновлення та Південний офіс, уповноважені державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту не здійснили. 
Згідно з абз. 1-3 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. 
Білгород-Дністровською окружною прокуратурою на виконання вимог, установлених ст. 23 вказаного Закону, листом від 20.11.2025 № 55-6729вих-25 повідомлено Агентство відновлення щодо виявлених порушень та необхідності вжиття заходів до звернення до суду із відповідним позовом. 
За результатами його розгляду вказаний суб`єкт владних повноважень листом від 29.12.2025 № 6332/1/12-01/10-3612/10-25 послався на неможливість втручання у проведення процедури закупівлі. Також Агентство зазначило, що вжиття заходів реагування з метою усунення можливих порушень інтересів держави належить до компетенції Держаудитслужби (її територіальних підрозділів) та Рахункової палати. 
Також, листом №151531-17/4693-2025 від 11.12.2025 Південний офіс Держаудитслужба повідомив, що моніторинг зазначеної процедури закупівлі проведено Державною аудиторською службою України, з результатами якого можна ознайомитися в електронній системі закупівель. Також повідомлено, що відповідно до наказу Державної аудиторської служби України від 02.08.2023 № 234 здійснення контрольних заходів в Службі відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській області належить до сфери відповідальності Держаудитслужби. 
В свою чергу, Держаудитслужба листом №001700-17/15444-2025 від 16.12.2025 повідомила окружну прокуратуру, що керуючись частиною другою статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі» та відповідно до наказу від 11.01.2024 № 4 «Про початок моніторингу процедур закупівель / закупівель» здійснила моніторинг закупівлі за номером UA-2023-11-07-008931-a з питань, які належать до повноважень органу державного фінансового контролю. За результатами проведеного моніторингу порушень законодавства у сфері публічних закупівель не установлено. 
На думку прокурора, висновок Держаудитслужби від 26.01.2024 про відсутність порушень за результатами моніторингу закупівлі UA-2023-11-07-008931-a є помилковим та недостатнім, оскільки моніторинг стосувався лише процедури закупівлі та не охоплював відповідність умов договору нормам податкового законодавства, зокрема незаконного включення ПДВ до ціни робіт, які підлягають звільненню від оподаткування за п. 197.15 ст. 197 ПК України. 
Незважаючи на те, що Відповідачем ПП «Діск-Південь» вказана сума коштів не сплачена та Службою наразі не пред`явлений самостійно відповідний позов, що підтверджується листом від 11.12.2025 №1747//25-2965/05-04/25, Південний офіс Держаудитслужби так і не звернувся до суду про стягнення з ПП «Діск-Південь» 8 279 294,97 грн. Вказана обставина підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади населеного пункту - та звернення до суду з позовом. 
Таким чином, незалежно від причин незвернення до суду Агентства відновлення та Південного офісу Держаудитслужби, цей факт свідчить, що вказані державні органи не виконують своїх повноважень із захисту інтересів держави. 
У пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зроблено висновок, згідно з яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Внаслідок нездійснення вказаними органами належних заходів інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову. 
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19. Таким чином, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Агентства відновлення та Південного офісу Держаудитслужби шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується: - порушенням інтересів держави в бюджетній та економічній сферах, а також необхідністю їх захисту внаслідок неправомірного, на підставі, що відпала, набуття ПП «Діск-Південь» державних коштів в сумі 8 279 294,97 грн; - органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснюють захист інтересів держави. 
Прокурором дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». На виконання зазначених норм Білгород-Дністровською окружною прокуратурою попередньо, до пред`явлення позову, повідомлено позивачів про прийняття рішення щодо представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Розглянувши позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій статті 203 Цивільного кодексу України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (статті 626 Цивільного кодексу України).
Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За змістом статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до частин першої та другої статті 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
За статтею 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни.
Крім того, відповідно до частини першої статті 844 Цивільного кодексу України, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі.
Статтею 849 Цивільного кодексу України передбачені права замовника під час виконання роботи, а саме: замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника; якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків; якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника; замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.
Згідно з частиною першою статті 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Положеннями частини четвертої статті 882 Цивільного кодексу України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
Таким чином, закріплене у Цивільному кодексі України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту.
Приходячи до відповідних висновків суд враховує правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі №523/6003/14-ц.
В силу дії статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Предметом доказування у справі є обставини укладання Договору підряду, строк його дії, наявність/відсутність порушення зобов`язань за Договорами підряду, наявність підстав для стягнення заявлених сум в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
Розглядаючи позовну вимогу прокурора щодо визнання недійсними пунктів Договору та додаткових угод в частині включення в вартість робіт суми ПДВ, що на переконання прокурора, є порушенням пункту 197.15 статті 197 Податкового кодексу України, суд досліджує дані правовідносини в правовому полі наявності підстав для застосування до них пункту 197.15 статті 197 Податкового кодексу України.
Суд зазначає, що укладаючи Договір №2К/ЦБ/23 від 01.12.2023 сторони погодили його умови, зокрема, ціну та спосіб її визначення.
Оцінюючи дані доводи суд констатує, що підпунктом 9.1.3 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України передбачено, що до загальнодержавних податків належать податок на додану вартість (далі ПДВ).
У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що ПДВ непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Згідно з підпунктом 1 пункту 180.1 статті 180 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.
Підпунктом б пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування звільнення від оподаткування ПДВ, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку або звільнення від його застосування є обов`язком, а не правом платника податку.
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).
Відповідно до абзацу першого пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Пунктом 194.1 статті 194 Податкового кодексу України встановлено, що операції, зазначені у статті 185 розділу V ПКУ, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка та 7 і 14 відсотків, оподатковуються за ставкою, зазначеною у підпункті "а" пункту 193.1 статті 193 розділу V ПКУ, яка є основною.
Пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України передбачено, що ставки податку встановлюються від бази оподаткування в таких розмірах: 20 відсотків (основна ставка), 0 відсотків та 7 відсотків.
Відповідно до підпункту 197.1.14 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання. У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлової нерухомості) означає операції з першого постачання доступного житла та житла, що будується із залученням державних коштів, звільняються від оподаткування.
Згідно з пунктом 197.15 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у складі спеціального фонду Державного бюджету України з метою ліквідації наслідків (у тому числі гуманітарних, соціальних, економічних), спричинених збройною агресією російської федерації проти України, передбачено бюджетну програму «Фонд ліквідації наслідків збройної агресії».
Відповідно до пункту 5 Порядку використання коштів фонду ліквідації наслідків збройної агресії затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 10 лютого 2023 року №118, звернення про виділення коштів фонду подаються, у тому числі обласними, Київською міською держадміністраціями (обласними військово-цивільними, військовими, Київською міською військовими адміністраціями).
В той же час суд, дослідивши Розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 червня 2023 року №534-р «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії», та постанову Кабінету Міністрів України від 5 березня 2024 року №247 «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії», зазначає, що об`єкти котрі були предметом закупівлі (розташовані саме у с. Сергіївка Білгород-Дністровського району Одеської області), не включено до Переліку проектів (об`єктів, заходів), фінансування яких здійснюється за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на реалізацію проектів (об`єктів, заходів), спрямованих на ліквідацію наслідків збройної агресії.
В подальшому, об`єкт закупівлі був включений до Постанови КМУ від 05.03.2024 № 247 «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії», про яку згадується в додатковій угоді №6 від 25.12.2024, та до Постанови КМУ від 11.04.2025 № 412 «Про виділення коштів з фонду ліквідації наслідків збройної агресії для будівництва та відновлення об`єктів інфраструктури, житлового та громадського призначення, громадських будинків та споруд», про яку згадується в додатковій угоді № 9 від 11.07.2025. 
При цьому застосовувати податкову пільгу щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла, встановлену пунктом 197.15 статті 197 Кодексу, мають право лише ті суб`єкти господарювання - платники податку на додану вартість, які є забудовниками та визначені виконавцями регіональної цільової програми будівництва (придбання) доступного житла у відповідному регіоні (вказані у паспорті такої програми) і безпосередньо здійснюють будівельно-монтажні роботи. Інші суб`єкти господарювання - платники податку на додану вартість, які виконують роботи для забезпечення будівництва доступного житла за договорами субпідряду з виконавцями регіональної цільової програми будівництва (придбання) доступного житла, права на використання пільги з оподаткування не мають та надають послуги виконавцям з нарахуванням податку на додану вартість за повною ставкою за загальновстановленими правилами.
Пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України встановлює, що підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Водночас, за результатами розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили, що Відповідач-1 відповідає усім умовам застосування пільги щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з виконання робіт саме щодо капітального ремонту станом на час укладення договору від 01.12.2023.
Більше того, договір підряду було укладено сторонами, оскільки Відповідачем-1 надано найбільш економічно вигідну пропозицію та тверду договірну ціну. Вказані вище роботи за Договором підряду виконані та прийняті відповідачем-2, як замовником без зауважень, на підставі чого здійснено оплату за Договором підряду, яка включає основну суму вартості виконаних робіт, яка відповідає договірній ціні. В той же час, відповідачем-2 не оскаржувались ані Договір підряду, ані акти, ані інші документи (будь-яких доказів щодо зауважень або претензій зі сторони відповідача-2 щодо виконання укладеного Договору підряду суду не подано).
Окрім того, за змістом статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи державної влади (орган законодавчої, органи виконавчої, судової влади), юридичні особи, які є установами, організаціями, які забезпечують потреби держави та є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів.
Поняття «будівництво житла за державні кошти», що містить у пункті 197.15 статті 197 Податкового кодексу України, слід розуміти як будівництво за грошові кошти, що належать державі.
Поряд з тим, зі змісту договору від 01.12.2023 № 2К/ЦБ/23 слідує, що нове будівництво не здійснювалося, а виконувався комплекс робіт з капітального ремонту багатоквартирного житлового будинку.
Окрім того, судом враховується, що з урахуванням узагальнюючої податкової консультації, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 9 серпня 2024 року №397, замовник будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти зобов`язаний компенсовувати генеральному підряднику витрати на сплату ПДВ по товарах (будівельні матеріали, обладнання)/послугах (що надані субпідрядними організаціями), які придбавалися з цим податком та призначені для використання або починають використовуватися в операціях, що підлягають звільненню від оподаткування ПДВ, згідно з пунктом 197.15 статті 197 розділу V ПК України, що включаються до собівартості будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти. 
Як вже було зазначено вище, в п. 3.4 договору передбачено, що підрядник закуповував обладнання та матеріали, необхідні для виконання робіт. 
Також, суд враховує, що контроль за дотриманням податкового, валютного та іншого законодавства покладено на контролюючі органи – податкові органи.
Суду не надано доказів того, що податкові органи встановлювали порушення відповідачем-1 справляння ПДВ до державного бюджету.
При цьому суд зазначає, що саме Державна податкова служба при перевірці вивчає, чи мав підрядник право не платити ПДВ в розмірі 20%.
З огляду на вищезазначене, суд резюмує, що об`єкт, який підлягає будівництву (реконструкції) офіційно має мати статус «доступного житла» або фінансується за програмою будівництва за бюджетні кошти, про що б мало вказуватися і в самому ж Договорі та з огляду на те, що Договір підряду оформляється саме зі сторони відповідача-2 у ньому зазначається «без ПДВ» з посиланням на пункт 197.15 ПКУ.
При цьому саме на замовника (відповідача-2) покладається обов`язок включення об`єкта до відповідних переліків/програм будівництва доступного житла, що й як наслідок в майбутньому надає підряднику право та обов`язок виписувати та реєструвати податкові накладні на звільнену операцію (в полі «Складена на операції, звільнені від оподаткування» ставиться відповідна помітка). Між тим, саме замовник мав би надати підряднику копії документів, що підтверджують бюджетне фінансування програми (паспорт бюджетної програми тощо).
Окрім того, суд звертає увагу (бере до уваги при оцінці позову) на те, що дані кошти фактично були сплачені Відповідачем-1 до Державного бюджету (тобто фактично знаходяться в розпорядженні держави), при цьому стягнення таких коштів, з огляду на їх правову природу, як вказує прокурор (податкова пільга, кошти що звільнення від оподаткування) саме на користь позивача-2, поверне їх не до державного бюджету, а на рахунок позивача-2 та приведе до подвійного стягнення з Відповідача-1 відповідної суми (і на користь Державного бюджету України за наслідками сплати їх Відповідачем-1 як ПДВ; і на користь самого Позивача-2), що в сенсі вищевстановленого факту сплати відповідного податку до Державного бюджету судом оцінюється критично та може не призвести до збагачення (про котре зі сторони Відповідача-1 доводить прокурор у позовній заяві) саме Позивача-2.
В той же час, такі кошти є виключною власністю держави, так як проводяться виключно через рахунки Державного казначейства, оскільки Позивач-2 є бюджетною установою, відтак зобов`язаний повернути ці кошти у відповідний бюджет (державний або місцевий) як «відновлення касових видатків», саме тому є безпідставним з огляду на їх фактичну сплату до бюджету Відповідачем-1, повернення цих коштів (які позиціонуються як «збитки, завдані бюджету») саме Позивачу-2 не є їх власником, і не може зберігати такі кошти, та в подальшому має їх повернути до бюджету.
В той же час, у разі їх таки повернення Позивачем-2 до Державного бюджету в подальшому за наслідками задоволення такого позову (що прямо не випливає з позовної вимоги), дане б призвело (з урахуванням вже описаної оплати спірних сум ПДВ Відповідачем-1 до Державного бюджету України) до подвійного стягнення даних сум та до подвійного оподаткування Відповідача-1 за спірним правопорушенням, що також є неприпустимим.
Окремо суд звертає увагу на правове регулювання зазначеної статті, яка визначає операції, звільнені від оподаткування. Адже вказане звільнення стосується не публічних закупівель, не договорів про закупівлю (не договори будівельного підряду), не об`єктів будівнитцва, а саме операцій, звільнених від оподаткування (тобто, господарські операції). Суд при цьому констатує, що не є тотожними такі категорії, як предмет публічної закупівлі, предмет договору про закупівлю (предмет договору будівельного підряду), об`єкт будівництва та операції, звільненні від оподаткування (тобто, господарські операції). Відповідно до частини 197.15. статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування саме операції з постачання будівельно-монтажних робіт з будівництва доступного житла та житла, що будується за державні кошти.
При цьому господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (згідно з статтею 1 закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").
Таким чином, звільняється від оподаткування окрема господарська операція, а не предмет публічної закупівлі, предмет договору про закупівлю (предмет договору будівельного підряду), об`єкт будівництва. Такі категорії є різними за своєю правовою природою. Їх не можна ототожнювати з окремою господарською операцією. Не звільняються від оподаткування ні предмет публічної закупівлі, ні предмет договору про закупівлю (ні предмет договору будівельного підряду), ні об`єкт будівництва.
Між тим, судом не заперечується те, що пункт 197.15 статті 197 Податкового кодексу України є чітким, зрозумілим та передбачуваним, водночас, його застосування не є автоматичним до всіх правовідносин, які виникають на підставі тендеру та передбачають виконання робіт за державні кошти, а лише надають право визначеним юридичним особам, за умови дотримання всього описаного вище алгоритму дій як підрядником так і замовником, і лише за умови такого дотримання дані операції підлягають звільненню від сплати ПДВ.
Враховуючи те, що прокурором не підтверджено підставності застосування до даних правовідносин пункту 197.15 статті 197 розділу V ПКУ, а відтак, що Відповідач-1 законно отримав суму ПДВ, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними п. 3.1 договору, п. 1 додаткової угоди № 5, п. 1 додаткової угоди № 8, п. 1 додаткової угоди № 9 в частині включення в ціну податку на додану вартість, не підлягають задоволенню. 
Щодо позовної вимоги про стягнення 8279294,97грн, то суд виходить з наступного.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 Цивільного кодексу України.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України).
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці Закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою Законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма Закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці Закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою Законом, іншими правовими актами чи правочином.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору Відповідач-1 виконав роботи, що підтверджується підписаним сторонами та скріпленим їх печатками актами приймання виконаних будівельних робіт. Крім того, здійснено оплату цих робіт в повному обсязі відповідно до умов договору.
Отже, укладений сторонами Договір від 01.12.2023 є достатньою та належною правовою підставою сплати Відповідачу-1 грошових до складу яких, зокрема, входить і сума ПДВ 8279294,97грн, яку прокурор просить стягнути з Відповідача-1 (тим більше з огляду на відмову судом в задоволенні позову в частині визнання недійсними пунктів договору та додаткових угод).
З огляду на викладене, сплачені Відповідачу-1 грошові кошти у розмірі 8279294,97грн не можуть вважатися безпідставно набутими в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки сплачені на виконання Договору підряду, укладеного сторонами, а отже, положення статті 1212 Цивільного кодексу України, на які посилається прокурор в обґрунтування своїх вимог, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Все вищезазначене є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача-1 8279294,97грн.
З огляду на викладене, суд відмовляє і в задоволенні цієї позовної вимоги.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати в розмірі сплаченого судового збору покладаються на прокуратуру, оскільки в задоволенні позову відмовлено.
На підставі вищевикладених норм права, керуючись ст.ст. 129, 232-240, 243, Господарського процесуального кодексу України, суд
ухвалив:
1. В задоволенні позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Південно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 11 червня 2026 р.
Суддя В.В. Литвинова