ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/20329/23
провадження № 51-2863 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженої ОСОБА_7 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки м. Харкова, яка зареєстрована та
мешкає за адресою: 

АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Голосіївський районний суд м. Києва вироком від 25 грудня 2024 року засудив ОСОБА_7 за:
- ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;
- ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнив обвинувачену від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Київський апеляційний суд 03 червня 2025 року вирок суду першої інстанції скасував у частині призначеного покарання та звільнення від його відбування, ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_7 за:
- ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік;
- ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
- відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
- на підставі ст. 75 КК звільнив обвинувачену від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
У решті вирок залишив без змін.
За обставин, детально викладених у судових рішеннях, ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона у невстановлений досудовим розслідуванням час і місці, але не пізніше 13-ї години 02 серпня 2023 року, перебуваючи на вул. Великій Васильківській, 114 у м. Києві, шляхом обману заволоділа грошовими коштами ОСОБА_8 на загальну суму 15 050 грн.
Крім того, цього ж дня приблизно о 13:45 ОСОБА_7 , перебуваючи на вул. Антоновича, 131 у м. Києві, діючи повторно, намагалась шляхом обману заволодіти майном (ювелірними виробами та купюрою 20 грн на загальну суму 11 592 грн), належним потерпілій ОСОБА_9 , однак не змогла довести свій злочин до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції:
- не дав належної оцінки всім конкретним доводам прокурора про безпідставне застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК;
- не врахував того, що:
- ОСОБА_7 неодноразово (7 разів) притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, 4 рази звільнялась від відбування покарання з випробуванням, на шлях виправлення не стала та, зухвало зневажаючи можливість отримати суворе покарання, вчинила нові кримінальні правопорушення, одне з яких є нетяжким злочином, офіційно не працює, суспільно корисною працею не займається, за місцем проживання характеризується негативно, не має законних джерел заробітку, що, на його думку, свідчить про суспільну небезпеку ОСОБА_7 ;
- в суді першої інстанції обвинувачена лише перед судовими дебатами визнала свою вину в повному обсязі та відшкодувала потерпілій ОСОБА_8 завдані збитки;
- в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття та дійсне усвідомлення недопустимості вчинення кримінальних правопорушень;
- призначення попередніх покарань, не пов`язаних з реальним позбавленням волі ОСОБА_7 , не досягло мети покарання;
- необґрунтовано застосував до ОСОБА_7 ст. 75 КК та ухвалив вирок, який не відповідає вимогам статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Від захисника ОСОБА_6 надійшли заперечення, в яких він, із наведенням відповідних обґрунтувань, просить касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 - без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Захисник і засуджена заперечили проти задоволення касаційної скарги та просили залишити без зміни оскаржуване судове рішення.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК встановлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у судових рішеннях, та правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
Доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність - статті 75 КК
В касаційній скарзі прокурор порушує питання про безпідставне застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, що, на його думку, призвело в цілому до м`якості призначеного покарання.
Колегія суддів не погоджується з цими твердженнями прокурора з огляду на таке. 
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Приписами ст. 75 КК визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК. 
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, суд апеляційної інстанції підтримав позицію прокурора щодо неправильності застосування до ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі та призначив їй остаточне покарання у виді позбавлення волі.
Водночас суд апеляційної інстанції визнав можливим звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, урахувавши:
- характер та ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень (одне з яких - кримінальний проступок, інше - нетяжкий злочин);
- обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, повне визнання обвинуваченою своєї провини, критичне ставлення до своїх дій, добровільне відшкодування завданих потерпілій ОСОБА_8 збитків, збіг тяжких сімейних обставин;
- відсутність обставин, які обтяжують покарання;
- дані про особу обвинуваченої: ОСОБА_7 хоча раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, але судимості погашені у встановленому законом порядку; має на утриманні малолітню дитину; вона, її чоловік та син хворіють на різні хронічні захворювання та потребують періодичного лікування.
При цьому суд апеляційної інстанції не погодився з доводами прокурора про те, що застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде сприяти досягненню мети покарання, зауваживши, що кінцевий результат установленого обвинуваченій випробувального терміну залежить від її подальшої поведінки та у випадку порушення умов його встановлення матиме наслідком відбування реального покарання, призначеного судом.
На думку колегії суддів, апеляційний суд належно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального законів, використовуючи свої дискреційні повноваження, частково погодився з ними, переконливо обґрунтувавши своє рішення.
У касаційній скарзі прокурор не навів як достатнього обґрунтування своїх тверджень про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, так і вмотивованих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвалений вирок відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3