Справа №521/1849/25
Провадження №2/521/370/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі: 
головуючого судді Тополевої Ю. В., 
за участю секретаря Онуфрієнко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про скасування реєстрації права власності, визнання права власності, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом доОдеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, в якому, після зміни предмету позову, просили скасувати реєстрацію права власності Одеської міської ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 серпня 2013 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтований наступними обставинами. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Позивачі є спадкоємцями ОСОБА_3 першої черги за законом. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках належало право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 липня 2012 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради. Після звернення позивачів до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, з`ясувалося, що після приватизації квартири ОСОБА_3 не зареєстрував право власності на квартиру у встановленому законом порядку, а право власності на квартиру досі зареєстровано за Одеською міською радою, що порушує право власності на право на прийняття спадщини позивачів.
Учасники справи та їх представники у відкрите судове засідання не з`явились.
Позивачі про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, просили суд розглянути справу без їх участі.
Представник Одеської міської ради про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов та заперечень щодо розгляду справи у його відсутність не подавав.
Представник Департаменту міського господарства Одеської міської ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Також представником відповідача подано відзив на позов, який не містить заперечень проти позовних вимог. 
Суд, вивчивши позовну заяву, зустрічний позов, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи наступні фактичні обставини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , актовий запис № 11426, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 24).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається із частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями ОСОБА_3 першої черги за законом є його дочка – ОСОБА_1 та його неповнолітній, на час звернення із позовом, внук за правом представлення – ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину, так як проживали та були зареєстровані із спадкодавцем за однією адресою. 
Із матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулись до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Місік О.В. із заявою про прийняття спадщини (т. 1 а. с. 139, 140 ).
Із матеріалів спадкової справи вбачається, що до спадкової маси входить частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана квартира була отримана у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках в порядку приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло, зареєстрованого 18 липня 2012 року за № 3-29210, виданого згідно з розпорядженням від 18 липня 2012 року № 217740 (т. 1 а. с. 26).
Із відповіді КП «БТІ» Одеської міської ради від 27 червня 2024 року № 39499/04-04 вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на вказану квартиру зареєстроване за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 12 січня 2012 року, НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 159).
Із листа Юридичного департаменту Одеської міської ради № 141-к/вих від 06 вересня 2024 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в КП «БТІ» ОМР відсутня інформація про реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна в м. Одесі за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 38).
Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованого 19 липня 2024 року вбачається, що запис 2073839 про право власності на вказану квартиру за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено 10 серпня 2013 року (т. 1 а. с. 40).
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина першої статті 16 ЦК України).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі зазначають про те, що реєстрація права власності на вказану квартиру за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради порушують право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 , який отримав у власність частку спірної квартири шляхом її приватизації 18 липня 2012 року, та право позивачів на отримання у спадщину частки спірної квартири після смерті ОСОБА_3 , яка також була набута останнім у власність шляхом приватизації 18 липня 2012 року.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права (ст. 1 додаткового Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Як зазначено представником Департаменту міського господарства Одеської міської ради у відзиві на позов, та вбачається із матеріалів приватизаційної справи, Департаментом розглядалась приватизаційна справа на квартиру АДРЕСА_1 , за результатами якої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , згідно з розпорядженням від 18 липня 2012 року № 217740 було видано свідоцтво про право власності від 18 липня 2012 року, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 3-29210. 
Таким чином, спірна квартира приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в рівних частках, та, на час розгляду справи, частка квартири належить ОСОБА_2 , а інша частки квартири належала ОСОБА_3 , який помер, та не зареєстрував право власності на квартиру в порядку, передбаченому діючим на момент набуття права власності Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396.
Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.
Таким чином, враховуючи набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність квартири АДРЕСА_1 , в порядку приватизації 18 липня 2012 року, подальше внесення запису 2073839 про право власності на вказану квартиру за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 серпня 2013 року порушує право власності ОСОБА_2 на частку квартири, та спадкове право позивачів щодо частки спірної квартири, яка перебувала у власності спадкодавця ОСОБА_3 , що дає суду підстави для задоволення позову в частині скасування реєстрації права власності Одеської міської ради на спірну квартиру та визнання за ОСОБА_2 права власності на частку квартири, отриману в порядку приватизації 18 липня 2012 року.
Що стосується позовних вимог позивачів про визнання права власності на спадкове майно після померлого ОСОБА_3 , суд керується наступним. 
Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
За правилами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 1270 Цивільного кодексу України).
Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.
Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.
У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.
Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
Враховуючи те, що позивачі реалізували своє право на прийняття спадщини шляхом подачі відповідних заяв до нотаріуса, та враховуючи фактичне її прийняття, що підтверджується наявними матеріалами справи, а також те, що видача свідоцтв про право на спадщину за законом унеможливлюється в зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка не була вчинена спадкодавцем за його життя, суд вважає позовні вимоги позивачів про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом на частку спірної квартири, яка належала ОСОБА_3 законними, обгрунтованими та такими, які належить задовольнити. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Керуючись ст. ст. 318, 392, 1261, 1266 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про скасування реєстрації права власності, визнання права власності – задовольнити.
Скасувати реєстрацію права власності Одеської міської ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07 серпня 2013 року.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 103,4 кв. м., житлова площа 71,5 кв. м. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 103,4 кв. м., житлова площа 71,5 кв. м. 
Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 25 червня 2026 року.

Суддя:          Ю.В. Тополева