Справа № 127/8603/26
Провадження № 2/127/2504/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Жмудя О.О., при секретарі судового засідання Чех А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Путіліна Є.В. звернулась до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради про визнання права власності на квартиру.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 02.12.1986 ОСОБА_1 була членом житлово-будівельного кооперативу №73. ОСОБА_1 був виданий ордер №414/73 сім`я якої складається з двох осіб на право зайняття 2 кімн. площею 29,21 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , ордер був виданий на підставі рішення виконкому м. Вінниці від 11.12.1986р. №499. 
Згідно довідок ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об`єднання» від 02.02.2026р. та 04.03.2026р. ОСОБА_1 дійсно була членом кооперативу, однак у товариства відсутні дані, які підтверджують факт сплати паю гр. ОСОБА_1 , оскільки воно не являється правонаступником ГБК. Однак, у позивача збереглись три квитанції про оплату внеску. На даний час гр. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на вказану квартиру в органах державної реєстрації зареєстроване не було. З огляду на вищевикладене позивач просить визнати за нею право власності на вищезазначену квартиру.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.04.2026 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась. Представник позивача адвокат Путілін Є.В. подав на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, судові витрати просить залишити за позивачем. 
Представник відповідача Вінницької міської ради Мельник С.С. подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника Вінницької міської ради. При вирішенні питання щодо задоволення позовних вимог покладається на розсуд суду, судові витрати просив покласти на позивача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 11.12.1986 Виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів затверджено рішення №499 про надання квартир членам кооперативу №73 для заселення 144-квартирного будинку по АДРЕСА_3 , на підставі рішення загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу №73 від 02.12.1986.
Згідно додатку до рішення виконкому міської ради народних депутатів №499 від 11.12.1986, затвердженого 02.12.1986, до списку членів житлово-будівельного кооперативу №73, яким надані квартири на заселення 144-х квартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 входить ОСОБА_1 .
Виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів міста Вінниці від 11 грудня 1986 року ОСОБА_1 видано ордер №414/73 на право зайняття двокімнатної квартири, загальною жилою площею 29,21 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер видано на підставі рішення виконкому міста Вінниці від 11 грудня 1986 року №499.
До матеріалів справи додано три квитанції про сплату пайових внесків.
Згідно інформації, наданої ТОВ «ЖЕО» №0-314 від 04.03.2026 вбачається, що в товариства відсутні дані, які підтверджують факт сплати паю гр. ОСОБА_1 за кооперативну квартиру яка знаходиться у АДРЕСА_2 .
Згідно інформації, наданої ТОВ «ЖЕО» №223 від 02.02.2026 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно була членом житлово-будівельного кооперативу №73 (УЖБК-2), за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 , виданого ТОВ «ЖЕО», власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зазначена ОСОБА_1 , яка зареєстрована в даній квартирі 22.04.1987.
Згідно інформації, надано КП «ВМБТІ» від 19.01.2026 вбачається, що на квартиру АДРЕСА_5 станом на 29.12.2012 реєстрація права приватної власності в КП «ВМБТІ» не проводилась.
30.12.2025 на замовлення ОСОБА_1 КП «ВМБТІ» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 . Реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:1195-6534-3490-1997.
Згідно консультаційного висновку про оціночну вартість об`єкта нерухомості Вінницької торгово-промислової палати №ІК-18 від 12.03.2026, вартість квартири АДРЕСА_5 становить 2550701,00 гривень.
Статтею 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту судом цивільних прав і інтересів є визнання права.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається власністю на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, власник має право користуватись, розпоряджатись та володіти своїм майном.
Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР житлові будинки, а також жилі приміщення в інших забудовах, які знаходяться на території України, створюють житловий фонд. Житловий фонд включає житлові будинки, які належать житлово-будівельному кооперативу.
Таким чином, при прийнятті в члени кооперативу позивач мав право тільки на пай та паєнагромадження, а не на квартиру.
Відповідно до п.19 постанови Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186 «Про затвердження Типового статуту житлово-будівельного кооперативу», жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності.
Як визначено у частині 1 статті 384 ЦК України будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Таке ж положення закріплене і в статті 19 Закону України «Про кооперацію», згідно з якою кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше.
Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її. Тобто внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником (ч.ч. 2, 3 ст. 384 ЦК України).
Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. По суті, відбувається міна паю на квартиру.
Статтею 147 ЖК УРСР передбачене виключення члена житлово-будівельного кооперативу з такого кооперативу з підстав, в тому числі, несплати пайового внеску. Тоді як відповідно до ст.148 ЖК УРСР член житлово-будівельного кооперативу, виключений з кооперативу, втрачає право користування квартирою в будинку кооперативу і в разі відмови звільнити її підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
А тому, зважаючи на те, що позивач зареєстрована і проживає з 1989 року по даний час у спірній квартирі, користуються нею, справно сплачує плату за житлово-комунальні послуги, є всі достатні підстави вважати, що позивачем було здійснено виплату всіх пайових внесків, (виплачено вартість квартири), а отже фактично вона була ним викуплена в ЖБК. Для вчинення такого викупу потреби укладати спеціальний договір немає.
Таким чином, моментом виникнення права власності на таке майно є момент фактичного внесення платежів на погашення кредиту, використаного на будівництво квартири чи іншого об`єкта.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно, а відтак набуває всіх правомочностей, які мають власники іншого житла.
Згідно із ст. 392 ЦК України власником майна може бути пред`явлений позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.
Розглядаючи цей спір, суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (1950 року) про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Селмуні проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року).
У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 року «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Селмуні проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення).
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак позов підлягає до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, позивач ОСОБА_1 просила залишити судові витрати за нею.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагуОб`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 147 ЖК УРСР, ст.ст.16, 319, 321, 384, 392 ЦК України, ст.ст.7, 10, 76-82, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 загальною площею 52,7 кв.м. складається з коридору – «1» площею 4,7 кв.м., коридору – «2» площею 3,3 кв.м., комори – «3» площею 0,5 кв.м., ванни - «4» площею 2,5 кв.м., туалету - «5» площею 1,0 кв.м., кухні – «6» площею 8,5 кв.м., кімнати - «7» площею 12,2 кв.м., кімнати - «8» площею 17.0 кв.м., балкону площею 3,0 кв.м.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
відповідач: Вінницька міська рада, код ЄДРПОУ 25512617, місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця.
Повний текст рішення складено 08.06.2026.

Суддя          О.О. Жмудь