Справа №403/509/25 провадження № 2/403/120/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2026 року с-ще Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі:
головуючого судді Атаманової С.Ю., 
при секретарі судового засідання Могиленко К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Устинівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» (далі по тексту рішення - ТОВ «Ум Факторинг») звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з останньої, з урахуванням відмови від частини позовних вимог, заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 135231 грн. 42 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту складає 23700 грн. 00 коп. та за процентами - 111531 грн. 42 коп..
Позов обгрунтовується тим, що 12 березня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» (далі по тексту рішення - ТОВ «Селфі Кредит»), як кредитодавцем, та відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, у порядку ст.ст.11 та 12 Закону України «Про електронну комерцію» був укладений договір про надання споживчого кредиту №1365504, за умовами якого відповідач шляхом безготівкового зарахування на належну їй банківську картку № НОМЕР_1 , отримала кредит в сумі 21000 грн. 00 коп. зі строком кредитування 350 днів та сплатою процентів за користування кредитом за процентною ставкою 2,5% від суми кредиту. 21 березня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем була укладена додаткова угода до договору №1365504, за умовами якої сторонами було узгоджено збільшення розміру кредиту до 23700,00 грн. та визначення денної процентної ставки в розмірі 2,49% в день. Вказані кредитний договір та додаткова угода до нього були підписані ОСОБА_1 за допомогою електронних одноразових ідентифікаторів Н580 та С502 відповідно після ідентифікації особи відповідача в інформаційній системі кредитодавця. Враховуючи, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо сплати процентів та інших платежів, а також заміну у порядку укладення договору факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року сторони кредитора у договорі №1365504 від 12 березня 2024 року з ТОВ «Селфі Кредит» на ТОВ «Ум Факторинг», позивач прохав стягнути із ОСОБА_1 на його користь зазначену вище суму заборгованості.
З урахуванням понесених судових витрат, представник позивача прохав суд стягнути з відповідача по справі сплачений при подачі позову до суду судовий збір в сумі 2442,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, підтверджені доданими до позовної заяви письмовими доказами, в сумі 6000,00 грн..
Відповідач по справі ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву ТОВ «Ум Факторинг» разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог та розміру судових витрат у встановлений судом строк не подала.
23 січня 2026 року представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. подана заява (названа як контррозрахунок за договором споживчого кредиту №1365504 від 12 березня 2024 року), в якій представник прохає суд врахувати під час розгляду справи заперечення щодо нікчемності правочину в частині встановлених завищених відсотків за кредитом, стягнувши з відповідача суму коштів, яка не перевищує 47400,00 грн. (23700,00 грн. тіло кредиту та 23700,00 грн. відсотків). Одночасно в заяві містяться посилання на судову практику, зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, за змістом якої суд може за певних умов зменшити загальний розмір неустойки, штрафу і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов’язання (а.с.93-97). 

ІІ. Заяви та клопотання. 

Представник ТОВ «УМ Факторинг» згідно письмового клопотання, викладеного в позовній заяві, прохав відкрити спрощене провадження у справі (а.с.6 зворот).
Представник позивача згідно письмового клопотання прохав суд витребувати від АТ «Державний ощадний банк України» письмові докази, що становлять банківську таємницю, а саме: виписку по рахунку за карткою № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 за період з 12 березня 2024 року по три дні від цієї дати та з 21 березня 2024 року по три дні від цієї дати (а.с.6 зворот).
У поданому до суду клопотанні представник позивача прохав витребувати від АТ «Державний ощадний банк України» виписку по рахунку за карткою № НОМЕР_2 за період з 12 березня по 15 березня 2024 року та з 21 березня по 24 березня 2024 року включно (а.с.64-65).
У поданій до суду 23 січня 2026 року заяві представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. зазначено про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у п`ять разів від заявленої до стягнення суми стороною позивача, а також про те, що заява про стягнення судових витрат, на відшкодування яких відповідач має право, буде додатково подана у визначеному законом порядку (а.с.98-99). 
Інших заяв та клопотань від відповідача по справі ОСОБА_1 та її представника, поданих в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, в тому числі, про відкладення судового розгляду, витребування доказів, на дату проведення судового засідання не надходило.
09 лютого 2026 року представником позивача подана заява про зменшення позовних вимог до 135231,42 грн. та здійснення подальшого розгляду справи з урахуванням цього розміру (а.с.103-104).
18 лютого 2026 року представником позивача подана заява про відмову від частини позовних вимог та вважати розмір позовних вимог у даній справі таким, що становить 135231,42 грн. (а.с.124-125).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду 25 листопада 2025 року постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження (а.с.51-52).
Ухвалою суду від 24 грудня 2025 року клопотання представника позивача про витребування письмового доказу задоволено та витребувано від АТ «Державний ощадний банк України» виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 відповідача ОСОБА_1 за період з 12 березня по 25 березня 2024 року включно (а.с.75).
Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року відмовлено у прийнятті до розгляду поданої представником позивача ТОВ «Ум Факторинг» заяви про зменшення позовних вимог та повернуто її позивачу (а.с.108).
Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року підготовче провадження у цивільній справі закрито та призначено судове засідання по розгляду справи по суті (а.с.109).
Ухвалою суду від 10 червня 2026 року прийнято відмову позивача ТОВ «Ум Факторинг» від частини позовних вимог та продовжено судовий розгляд цивільної справи за позовними вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості в сумі 135231,42 грн. 

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

12 березня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит»», як товариством, та ОСОБА_1 , як споживачем, було укладено договір №1365504 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» (далі - Договір, кредитний договір), який відповідно до положень ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію» був вчинений у формі електронного правочину шляхом направлення товариством в особистий кабінет споживача, створений за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства тексту даного договору та підписання його відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора у вигляді коду - Н580, автоматично сформованого та надісланого їй товариством на зазначений нею, як клієнтом, номер мобільного телефону (розділи 7 «Порядок укладення договору та створення електронних підписів сторін» та 10 Договору «Реквізити та підписи сторін») (а.с.9-12). 
Згідно з умовами укладеного Договору (пункти 1.1, 1.2, 2.1, 2.2) ТОВ «Селфі Кредит» надає відповідачу ОСОБА_1 на умовах, встановлених цим Договором, кредит в розмірі 21000,00 грн. в безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу № НОМЕР_1 , протягом двох календарних днів з моменту укладення договору, а відповідач зобов’язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов’язки, передбачені Договором.
За змістом пунктів 1.3, 1.4, 1.5.1, 1.5.2, 3.1 Договору: 1) строк кредиту складає 350 днів з періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів; 2) стандартна процента ставка за користування кредитом становить 2,5% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору; 3) знижена процентна ставка 2% в день застосовується у разі, якщо відповідач до 06 квітня 2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в Графіку платежів; 4) нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт».
Крім того, сторонами Договору також було погоджено, що детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується - Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору (пункт 1.4).
Згідно підписаного відповідачем Додатку №1 (Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит), який є невід`ємною частиною Договору, чиста сума кредиту складає 202125,00 грн., з яких 21000,00 грн. - сума кредиту, а 181125,00 грн. - проценти за користування кредитом. Сума першого платежу станом на 06 квітня 2024 року складає 10500,00 грн., щомісячного платежу за період з 01 травня 2024 року по 31 січня 2025 року складає по 13125,00 грн., останнього платежу 25 лютого 2025 року - 34125,00 грн. (а.с.13).
Судом встановлено, що 12 березня 2024 року відповідач по справі ОСОБА_1 також була ознайомлена з умовами кредитування шляхом підписання за допомогою одноразового ідентифікатора Н580 паспорту споживчого кредиту (а.с.16-17).
12 березня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» на виконання умов Договору було здійснено переказ грошових коштів в сумі 21000 грн. 00 коп. на картку (електронний платіжний засіб) за № НОМЕР_1 , що відповідає сумі кредиту, способу його надання та реквізитам платіжної картки відповідача згідно з пунктами 1.2, 2.1 Договору (а.с.15).
21 березня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода до договору №1365504 від 12 березня 2024 року, за умовами якої сторони узгодили: 1) збільшити суму кредиту на 2700,00 грн. та викласти п.1.2 Договору в новій редакції: сума кредиту (загальний розмір) складає 23700 грн.; денна процентна ставка складає за весь строк користування кредитом - 2,49% в день (а.с.20).
21 березня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» на виконання умов вказаної додаткової угоди до кредитного договору було здійснено переказ грошових коштів в сумі 2700 грн. 00 коп. на картку (електронний платіжний засіб) за № НОМЕР_1 , що відповідає сумі кредиту, способу його надання та реквізитам платіжної картки відповідача згідно з пунктом 1 додаткової угоди та пунктом 2.1 Договору (а.с.15 зворот).
Належність відповідачу ОСОБА_1 банківської платіжної картки за № НОМЕР_3 , емітованої до рахунку № НОМЕР_4 , а також зарахування на цей рахунок 13 березня 2024 року грошових коштів в сумі 21000,00 грн. та 22 березня 2024 року грошових коштів в сумі 2700,00 грн. підтверджується випискою про рух коштів на вказаному банківському рахунку, наданої АТ «Державний ощадний банк України (а.с. 90, 163-168 ).
18 грудня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» (клієнт) та ТОВ «Ум Факторинг» (фактор) було укладено договір факторингу №18/12/24 за яким: 1) клієнт відступає (передає) фактору права вимог боржників, які входять до портфелю заборгованості, а фактор набуває права вимоги клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимоги фінансування в сумі, що дорівнює договору у порядку та строки, встановлені цим договором (пункт 6.1); 2) права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами акту приймання-передачі Реєстру боржників та виконання фактором вимог п.7.2 договору (пункт 6.2.3); 3) фактор сплачує клієнту фінансування шляхом перерахування клієнту грошових коштів у сумі, що зазначена в пункті 7.1 цього договору, протягом двох робочих днів з дати підписання сторонами цього договору (пункт 7.2); 4) сторони домовились, що фінансування (ціна договору) складає 1790099,84 грн. без ПДВ (пункт 7.1) (а.с.27-32).
Платіжною інструкцією №201 від 19 грудня 2024 року підтверджується оплата фактором на користь ТОВ «Селфі Кредит» за відступлені права вимоги до боржників за договором факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року суми фінансування, визначеної в пунктах 7.1 та 7.2 цього договору (а.с.33). 
Згідно з витягом з Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 18 грудня 2024 року до договору факторингу №18/12/24 від 18 грудня 2024 року, ТОВ «Селфі Кредит» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором №1365504 від 12 березня 2024 року на загальну суму заборгованості 229659,33 грн. (а.с.38).
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором за період з 12 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року, заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 23700,00 грн., за процентами - 205959,33 грн.. Суми внесених відповідачем платежів на погашення зазначеної заборгованості відсутні (а.с.22-26).
Під час судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_1 , з урахуванням вимог ст.ст.77, 78 ЦПК України, не спростовані надані позивачем докази укладення нею 12 березня 2024 року кредитного договору та 21 березня 2024 року додаткової угоди до нього, а також отримання від ТОВ «Селфі Кредит» кредитних коштів у загальному розмірі 23700,00 грн..
Доказів здійснення погашення заборгованості за наданим кредитом в повному обсязі або частково відповідачем Черніговою. під час судового розгляду також надано не було.
Належні та допустимі докази того, що вищезазначена сума заборгованості раніше стягувалась чи була стягнута з відповідача в матеріалах цивільної справи відсутні.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Виконуючи приписи ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи оцінку аргументам, наведеним позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, в тому числі вирішуючи питання про те, чи було порушено право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також доказам, якими вони підтверджуються, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. 
Відповідно до ст.ст.626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов’язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов’язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.  Згідно приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі - Закону), який встановлює порядок вчинення електронних правочинів, електронним договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов’язків та оформлена в електронній формі.
За змістом ст.11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною та вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч.6 цієї статті, зокрема шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону.
Відповідно до положень ст.12 Закону моментом підписання електронного правочину є використання: 
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилається іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону).
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19).          Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України).
Судом встановлено, що договір №1365504 від 12 березня 2024 року був підписаний відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора Н580, що підтверджує укладення даного договору саме як електронного правочину в порядку, передбаченому ст.ст.10-12 Закону України «Про електронну комерцію», та згоду відповідача з усіма його істотними умовами. 
Додаткова угода від 21 березня 2024 року до цього Договору також була підписана відповідачем ОСОБА_1 за допомогою одноразового ідентифікатора С502.
В протилежному випадку - без здійснення входу відповідача на веб-сайт кредитодавця за допомогою логіна та пароля особистого кабінету та без отримання нею одноразових ідентифікаторів у виді смс-повідомлення, укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього було б технічно неможливим.
Подібний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Належних доказів на спростування тверджень позивача ТОВ «Ум Факторинг» щодо здійснення саме відповідачем ОСОБА_1 електронного підпису кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора Н580 та додаткової угоди до нього за допомогою одноразового ідентифікатора С502, суду надано не було.
Згідно положень ст.629 ЦК України договір є обов’язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Цивільне судочинство України ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності сторін та диспозитивності (п.п.4, 5 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов’язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов’язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов’язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч.3 ст.2, ст.ст.12, 81 ЦПК України). 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). 
Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, встановленим ст.ст.77, 80 ЦПК України.
Відповідно до п.п.2, 4 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов’язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об’єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Отже, у цивільному судочинстві обов’язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання до суду доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позиції сторін, а також тих обставин, які визначаються нормою права, що регулює спірні правовідносини. Результат змагальності сторін має за мету усунення невизначеності щодо фактів, прав та обов’язків учасників у спірних правовідносинах.
Крім того, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі №500/6150/14).
За змістом ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов’язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов’язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Обов’язковість договору як одного з фундаментів, на якому базується цивільне право, закріплена у ст.629 ЦК України. З укладенням договору та виникненням зобов’язання його сторони набувають обов’язки (а не лише суб’єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі №463/9914/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов’язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
З огляду на викладене судом враховується, що доказів оскарження в судовому порядку кредитного договору та додаткової угоди до нього з підстав неотримання кредитних коштів, а також доказів на підтвердження не отримання кредиту в загальному розмірі 23700,00 грн., відповідачем суду надано не було.
Судом також враховується, що у даній справі дії позивача, як фінансової установи, щодо виконання договору не оскаржені, клопотання про призначення судово-економічної експертизи відповідачем не заявлялось.
Натомість під час дослідження доказів, наданих позивачем, судом встановлено, що при оформленні договору №1365504 від 12 березня 2024 року та додаткової угоди до нього від 21 березня 2024 року відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, зазначила свої персональні дані, зокрема, і номер особистого електронного платіжного засобу: НОМЕР_1 .
Відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжний інструмент - персоналізований засіб, пристрій та/або набір процедур, що відповідають вимогам законодавства та погоджені користувачем і надавачем платіжних послуг для надання платіжної інструкції; держатель платіжного інструменту - фізична особа, яка на законних підставах використовує платіжний інструмент для ініціювання платіжної операції з відповідного рахунку для виконання платіжних операцій або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного платіжного інструменту; платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.
Неналежною платіжною операцією в значенні цього Закону є платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі, а неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі.      Позивачем ТОВ «Ум Факторинг» на підтвердження перерахування відповідачу ОСОБА_1 кредитних коштів в загальному розмірі 23700,00 грн. на підставі кредитного договору та додаткової угоди до нього були надані відомості із платіжної інфраструктури ТОВ «Пейтек» про здійснення 12 березня 2024 року та 21 березня 2024 року платником «Селфі Кредит» через систему платежів ТОВ «Пейтек» переказу грошових коштів в сумі 21000 грн. 00 коп. та 2700,00 грн. на картковий рахунок, номером платіжного інструменту до якого є НОМЕР_1 .     
Переказ грошових коштів на картковий рахунок відповідача в загальній сумі 23700,00 грн. підтверджується також випискою по цьому рахунку, наданій АТ «Державний ощадний банк України».
Судом встановлено, що дати перерахування коштів та номер картки (електронного платіжного засобу) збігаються із датами укладення кредитного договору 12 березня 2024 року та додаткової угоди до нього 21 березня 2024 року, номером особистого електронного платіжного засобу, який був зазначений відповідачем під час укладання договору та додаткової угоди до нього, що безпосередньо вказує на те, що кредитодавець ТОВ «Селфі Кредит» за умовами укладеного між сторонами кредитного договору надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у загальному розмірі 23700,00 грн, а остання отримала вказані грошові кошти.   Доказів протилежного, зокрема того, що зазначена сума кредиту на картковий рахунок відповідача не надходила чи грошові кошти за кредитним договором були перераховані на картку (електронний платіжний засіб), яка їй не належить, відповідачем ОСОБА_1 суду надано не було і в матеріалах цивільної справи такі докази те ж відсутні.
Отже, наданими позивачем та дослідженими судом доказами підтверджено факт укладення відповідачем ОСОБА_1 договору №1365504 від 12 березня 2024 року та додаткової угоди до цього договору від 21 березня 2024 року, а також виконання первісним кредитодавцем ТОВ «Селфі Кредит» своїх зобов’язань перед позичальником шляхом переказу їй грошових коштів на загальну суму 23700,00 грн..
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на дату укладення кредитного договору) загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов’язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов’язання (неналежне виконання).
Зі змісту позову (з урахуванням відмови від частини позовних вимог) вбачається, що ТОВ «Ум Факторинг» пред`явлена вимога про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості в сумі 135231,42 грн., з яких: 23700,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 111531,42 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині складової боргу за нарахованими процентами за користування кредитом, суд приходить до наступного висновку.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року (далі по тексту - Закон №3498-ІХ), ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» було доповнено частиною п’ятою такого змісту: «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%». 
Згідно з пунктом 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.
Судом встановлено, що договір №1365504 був укладений відповідачем 12 березня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом №3498-ІХ, а тому зазначені вище положення ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру процентної ставки підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін.  
З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 12 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року при нарахуванні процентів за користування кредитом застосовувалась процентна ставка 2,50%.
Розрахунку заборгованості на підтвердження визначеної представником позивача у поданій до суду заяві про зменшення позовних вимог розміру заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 111531,42 грн. до цієї заяви представником додано не було.
З огляду на викладене, з урахуванням наведених вище законодавчих обмежень розміру процентної ставки, розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача по справі ОСОБА_1 становить 110704,29 грн. та підтверджується наступним розрахунком, проведеним судом:
1) за період з 12 березня по 20 березня 2024 року - 4725,00,00 грн. (525,00 грн. х 9 днів, де 590,13 грн. це 2,49% від 23700,00 грн.); 
2) за період з 21 березня по 22 квітня 2024 року - 19474,29 грн. (592,50 грн. х 33 днів, де 592,13 грн. це 2,49% від 23700,00 грн. (сума кредиту збільшена на 2700,00 грн. згідно з додатковою угодою);
3) за період з 23 квітня по 20 серпня 2024 року - 42660, 00 грн. (355,50 грн. х 120 днів, де 355,50 грн. - це 1,5% від 23700,00 грн.);
4) за період з 21 серпня 2025 року по 24 лютого 2025 року - 43845,00 грн. (237,00 грн. х 185 днів, де 237,00 грн. це 1,0% від 23700,00 грн.);
5) загальний розмір заборгованості за процентами становить: 110704,29 грн. (4725,00 грн. + 19474,29 грн. + 42660,00 грн. + 43845,00 грн.). 
Отже, загальна сума заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Ум Факторинг» становить 134404,29 грн. (23700,00 грн. (тіло кредиту) + 110704,29 грн. (проценти за користування кредитом).
Поданий представником відповідача - адвокатом Глушко З.В. в заяві від 23 січня 2026 року контррозрахунок не спростовує висновку суду щодо неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору та розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки зазначений контррозрахунок не враховує зміст наведеного вище пункту 17 розділу ІV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» та містить обрахунок, проведений виключно за процентною ставкою 1% від суми кредиту за кожен день користування ним, а також містить посилання на порушення позивачем звичаїв ділового обороту, необізнаність відповідача, як позичальника, та укладення нею договору на вкрай невигідних для неї умовах.
Наведені в контрозрахунку посилання на зміст рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013, згідно з яким у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, суд має право її зменшити, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, за змістом п.8.38 якої суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов’язання, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки стосуються дотримання кредитором засад справедливості, добросовісності та розумності саме при визначенні розміру неустойки (штрафу, пені) та процентів річних, як виду відповідальності боржника за невиконання договірного зобов’язання щодо повернення грошових коштів у передбачені кредитним договором строки.
Натомість у даній справі процентів здійснювалось в межах погодженого сторонами строку кредитування (з 12 березня 2024 року по 24 лютого 2025 року) та саме за користування відповідачем наданими їй кредитними коштами, а не як, міра відповідальності за їх неповернення після закінчення такого строку.
Враховуючи, що строк виконання відповідачем зобов’язання в повному обсязі настав після 24 лютого 2025 року, правові підстави для ототожнення процентів річних за прострочення грошового зобов’язання та процентів, нарахованих за користування кредитом в межах строку, на який він був наданий, відсутні.
Наведений представником відповідача в контррозрахунку розмір заборгованості, який може бути стягнутий з відповідача та який не має перевищувати 47400,00 грн. (23700,00 грн. - тіло кредиту та 23700,00 грн. відсотків) не є належно обгрунтованим та суперечить наявним матеріалам справи.
Судом також враховується, що відповідач належно і у доступній формі ознайомилась з усіма умовами договору, тарифами кредитора, повністю і однаково з кредитором їх розуміла, вважала їх справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мала. Діючи покроково та надаючи свої персональні дані, генеруючи ідентифікаційний підпис, врешті решт отримала кредит та не відмовилася від отриманого кредиту протягом чотирнадцяти днів з моменту отримання грошових коштів.         Вибір контрагента правочину та електронний договір із позивачем був підписаний відповідачем добровільно, її волевиявлення, як позичальника, було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало її внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов’язань.        Обставин, які б суперечили волевиявленню відповідача ОСОБА_1 , як позичальника, при укладанні кредитного договору та додаткової угоди до нього в електронній формі, а також про наявність у діях первісного кредитодавця ТОВ «Селфі Кредит» умислу, спрямованого на введення відповідача в оману судом не встановлено.
З урахуванням проведеного судом розрахунку заборгованості відповідача, підстав вважати кредитний договір повністю нікчемним також немає. 
На підставі викладеного, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпції обов`язковості договору (ст.629 ЦК України), суд вважає встановленим факт невиконання відповідачем по справі своїх зобов’язань за договором №1365504 про надання споживчого кредиту від 12 березня 2024 року щодо повернення суми кредиту та інших, передбачених ним платежів (зокрема, процентів за користування кредитом) та приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення із ОСОБА_1 на користь позивача ТОВ «Ум Факторинг» заборгованості за вказаним вище договором в загальному розмірі 134404 грн. 29 коп..

VI. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач ТОВ «Ум Факторинг» звернувся до суду з позовом майнового характеру в електронній формі, за який ним було сплачено судовий збір в розмірі 2755 грн. 91 коп. з урахуванням пониження ставки судового збору на коефіцієнт 0,8 та ціни позову 229659,33 грн. (а.с.1).
Враховуючи відмову позивача ТОВ «Ум Факторинг» від частини позовних вимог та визначення розміру заборгованості відповідача ОСОБА_1 , яку він прохає з неї стягнути в сумі 135231,42 грн. (ціна позову), розподіл судового збору здійснюється судом, виходячи із ставки 1,5% від ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що з урахуванням пониження ставки судового збору на коефіцієнт 0,8 становить 2422,40 грн.. 
З огляду на викладене, враховуючи часткове задоволення судом позовних вимог, з відповідача по справі ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача по справі ТОВ «Ум Факторинг» грошові кошти по сплаті судового збору в розмірі 2407 грн. 58 коп. (2422 грн. 40 коп. (100%) - 14 грн. 82 коп. (0,611640%), при цьому 0,611640% = 827 грн. 13 коп. (сума процентів, у стягненні яких судом відмовлено), що були сплачені позивачем при подачі ним позову до суду та підтверджені належним письмовим доказом по справі.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України).
За змістом ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.137 ЦПК України витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у зв`язку з чим 1) розмір таких витрат, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, крім іншого, із обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (п.3 ч.4 ст.137 ЦПК України).
У поданій до суду позовній заяві представником ТОВ «Ум Факторинг» зазначено орієнтовний (попередній) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн..
Одночасно до позовної заяви на підтвердження витрат ТОВ «Ум Факторинг» на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. були надані копії: 1) договору про надання правової допомоги №141 від 29 січня 2025 року, укладеного між ТОВ «Ум Факторинг», як клієнтом, та адвокатським бюро «Остащенко» в особі керуючого адвоката Остащенко О.М. (а.с.34-35); 2) додаткової угоди №1 до договору №141 про надання правової допомоги від 29 січня 2025 року, в якій визначено, що за результатами виконаних робіт, сторони підписують акт виконаних робіт (а.с.36); 3) акт виконаних робіт від 16 березня 2025 року, з якого вбачається зміст правової допомоги: написання позовної заяви для подачі до суду (4 години) та її вартість (гонорар) - 6000,00 грн. з розрахунку 1500,00 грн. за 1 годину (а.с.37); 4) платіжної інструкції №299 від 17 березня 2025 року про здійснення ТОВ «Ум Факторинг» оплати в розмірі 6000,00 грн. адвокатському бюро «Остащенко» (а.с.33 зворот).
В судове засідання представник позивача не з`явився. У поданому до суду поясненні від 06 лютого 2026 року зазначив про заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6000,00 грн..
Представником відповідача 23 січня 2026 року подана заява про зменшення розміру витрат на правничу допомогу ТОВ «Ум Факторинг» з огляду на однотипність позовних заяв, де позивачем є ТОВ «Ум Факторинг» що не потребує постійних консультацій адвоката та узгодження правової позиції.
При вирішенні питання щодо наявності підстав для стягнення із відповідача зазначеного у позовній заяві розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закону) за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, порядок обчислення якого (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги.  При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.  
Згідно із п.1 ч.1 ст.26 Закону документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги може бути договір про надання правничої допомоги.
За змістом п.6 ч.1 ст.1 Закону до інших видів правничої допомоги належить адвокатська діяльність з надання правової інформації, консультацій і роз’яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта.    Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.  
За змістом правового висновку, викладеного в постанові Великої палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.     У постанові від 28 вересня 2022 року у справі №534/14/20 Верховний Суд зазначив про те, що аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів враховує, що адвокат - це кваліфікований юрист з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.        При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.   
Такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, у рішеннях від 12жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України»(пункти 24-26), від 23січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обгрунтованим.    У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (див. постанова Верховного Суду від 03 листопада 2023 року у справі №94/2355/21).
З наданого представником позивача акту виконаних робіт від 16 березня 2025 року вбачається визначення вартості наданої правової послуги з написання позовної заяви 6000,00 грн. з розрахунку 1500,00 грн. за одну годину.
Разом з тим, спір по справі не є складним; позовна заява є незначною за обсягом, містить посилання виключно на норми чинного законодавства та умови кредитного договору, що, як наслідок, не потребувало від адвокатського бюро «Остащенко» проведення їх порівняльного аналізу та витрачання у зв’язку з цим значного часу для визначення способу захисту права ТОВ «Ум Факторинг», як позивача, та обгрунтування правових підстав позову.
З огляду на викладене, обсяг як юридичної, так і технічної роботи (зокрема, підготовка позовної заяви) адвокатського бюро «Остащенко» не можна вважати значним; вартість такої роботи у загальному розмірі 6000,00 грн. є завищеною, виходячи із категорії даної справи, а тому суд вважає достатнім витрачання адвокатським бюро «Остащенко» 2 год. 00 хв. часу для надання такої послуги як складення позовної заяви від імені клієнта та визначення вартості такої послуги у 3000,00 грн., внаслідок чого, враховуючи часткове задоволення позову, приходить до висновку про часткове задоволення визначеного позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення на користь позивача ТОВ «Ум Факторинг» з відповідача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2981,65 грн. (99,38836% від 3000,00 грн., де 99,38836% - відсоток, що відповідає розміру задоволених позовних вимог), що на думку суду в повній мірі відповідатиме принципам співмірності та розумності судових витрат, характеру спірних правовідносин, обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, складності справи та реальності наданих адвокатських послуг.
Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Глушко З.В. у поданій до суду заяві від 23 січня 2026 року зазначено про орієнтовний розрахунок суми судових витрат відповідача та про те, що заява про стягнення судових витрат буде подана додатково у визначеному законом порядку. 
На дату судового розгляду справи 10 червня 2026 року заяви про стягнення на користь відповідача ОСОБА_1 судових витрат, а також доказів на підтвердження розміру витрат відповідача, пов`язаних з наданням їй адвокатом Глушко З.В. правничої допомоги, зокрема, акту виконаних робіт, до суду подано не було.      
З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів на підтвердження обсягу наданих адвокатом Глушко З.В. послуг і виконаних нею робіт по наданню відповідачу правничої допомоги згідно з договором №20/12-2 про надання правової допомоги у справі №403/509/25, укладеного між ними 20 грудня 2025 року, зокрема, у виді підписаних сторонами актів виконаних робіт, а також пропорційність розміру задоволених позовних вимог, визначені адвокатом Глушко З.В. в орієнтовному розрахунку судові витрати відповідача на правничу допомогу в розмірі 17200,00 грн., не підлягають стягненню з позивача ТОВ «Ум Факторинг» з огляду на їх недоведеність. 
Інші судові витрати, пов’язані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.
Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,          
В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» заборгованість за договором №1365504 від 12 березня 2024 року в загальній сумі 134404 грн. 29 коп. (сто тридцять чотири тисячі чотириста чотири гривні двадцять дев’ять копійок). 
В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» в порядку розподілу судових витрат судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 2407 грн. 58 коп. (дві тисячі чотириста сім гривень п’ятдесят вісім копійок).
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг» в порядку розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2981 грн. 65 коп. (дві тисячі дев’ятсот вісімдесят одна гривня шістдесят п’ять копійок).
Повне ім`я та найменування сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Ум Факторинг», адреса місцезнаходження: вул.Ризька, буд.№73-Г, офіс 7/1 м.Київ, поштовий індекс 04060, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 40274286.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , зазначений в позовній заяві реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення). 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення суду складено 15 червня 2026 року.

Суддя С.Ю.Атаманова