Справа № 143/353/25 
Провадження №11-кп/801/444/2026 
Категорія: 18 
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1 
Доповідач: ОСОБА_2 

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2026 року   	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 26.02.2026 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025020060000059 від 07.03.2025 року по обвинуваченню 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дзюньків Погребищенського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, тимчасово не працюючого, неодруженого, раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. 
за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_8 
захисника: ОСОБА_9 
обвинуваченого: ОСОБА_7 
представника потерпілої особи-захисника : ОСОБА_10 

ВСТАНОВИВ:
10.02.2025 приблизно о 19 год. 00 хв., більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , спільно зі співмешканкою ОСОБА_11 вживали алкогольні напої. У ході вживання алкоголю між ними виникла суперечка на ґрунті ревнощів, під час якої у ОСОБА_7 виник умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 , схопив її за верхній одяг та штовхнув, внаслідок чого вона втратила рівновагу та впала на підлогу. Продовжуючи свої умисні дії, коли ОСОБА_11 намагалася підвестися, ОСОБА_7 умисно наніс кулаками обох рук не менше п`яти ударів (точну кількість органом досудового розслідування не встановлено) по тулубу в ділянку ребер зліва та справа, після чого штовхнув її на ліжко та почав душити, внаслідок чого вона втратила свідомість. Після вчинення зазначених дій ОСОБА_7 з місця події зник, спричинивши потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів 7, 8, 9 ребер справа зі зміщенням та закритих переломів 10, 11 ребер зліва без зміщення, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 22 від 19.03.2025 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого (понад 21 добу) розладу здоров`я.
Вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 26.02.2026 року визнано ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю один рік.
Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.
На підставі пунктів 1, 2 ч. 1, пункту 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.
Вирішено долю речових доказів. 

Прокурор Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, просила вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 26.02.2026 відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням  закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості  кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді 3 років позбавлення волі. 
На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 3 роки.
На підставі п.п. 1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_7 такі обов`язки:  періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.  
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі п. 5 ст. 91-1 КК України обмежувальні заходи, а саме: направити для проходження програми для кривдників на строк на 3 (три) місяці. 
В решті вирок суду залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги прокурора мотивовані тим, що вирок щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначення покарання на підставі статей 409, 413 КПК України. Прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості. 
На думку прокурора, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом 3 (трирічного) іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. 
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 безпідставно не застосував обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив задоволити, захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, представника потерпілої особи-захисника ОСОБА_10 , який вказав, що потерпіла ОСОБА_11 погоджується з вироком суду першої інстанції, вважає призначене покарання достатнім, вона примирилася з обвинуваченим, який відшкодував шкоду, тому просить вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Перевіривши доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції вважає, що вони є обгрунтованими.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України в апеляційному порядку прокурором не оспорюються.

Доводи прокурора в частині призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого суд апеляційної інстанції не приймає.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону (частиною статті) України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість
За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», правовими позиціями, сформованими в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к) врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочинам, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, вину у вчиненні злочину визнав повністю, за місцем проживання характеризується позитивно, думку потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати, досудову доповідь Вінницького районного сектору № 5 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області про середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, та можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.
Перевіривши належним чином всі обставини, які мають значення при призначенні покарання, суд першої інстанції, додержуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, визначив покарання в межах санкції ч. 1 ст.122 КК України належним чином умотивував своє рішення щодо доцільності застосування ст.75 КК України. 
Санкція ч. 1 ст. 122 КК України є альтернативною, і суд першої інстанції обрав найсуворіший вид покарання позбавлення волі, тому призначений строк у два роки позбавлення волі є повністю пропорційним та справедливим. 
Також, визначений судом іспитовий строк тривалістю один рік повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 75 КК України.
Сторона обвинувачення просить про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від реального відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Збільшення строку позбавлення волі та іспитовий строк до максимуму є невиправданим та необгрунтованим.
Сама по собі незгода прокурора зі строком позбавлення волі та іспитового терміну не свідчить про неправильне застосування кримінального закону.
Прокурором ненаведено обставин, які є підставою для задоволення вимог апеляційної скарги в цій частині.
Прокурор обмежився загальним посиланням, що з урахуванням особи обвинуваченого, обставин кримінального правопорушення призначене судом першої інстанції основне покарання, іспитовий строк є недостатньо справедливим через м`якість та не повністю відповідає загальній його меті.
Призначення іспитового строку є дискреційним повноваженням суду, а контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації протягом одного року є цілком достатнім для запобігання вчиненню ОСОБА_7 нових правопорушень.
Метою покарання є не жорстка помста чи відплата особі з боку держави за вчинений злочин, а орієнтація законодавцем суду на застосування до засудженого такого комплексу обмежень його прав та свобод, який буде відчутним і водночас достатнім для досягнення основних цілей покарання-виправлення засудженої особи.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду щодо строку основного покарання та іспитового строку крім обставин, які врахував суд першої інстанції приймає до уваги позицію потерпілої, яка з обвинуваченим примирилася, відшкодування шкоди та вважає, що призначене судом покарання відповідає принципам законності, обгрунтованості. 

Поряд з тим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 обмежувального заходу передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, оскільки кримінальне правопорушення належить до категорії правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Закон України від 07.12.2017 за № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» п. 3 ч. 1 ст. 1 визначає домашнє насильство як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до ч. 10 ст. 26 цього Закону, у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством або визнання винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів, визначаються КК та КПК України.
Згідно ст. 91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників.
Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку та можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.
Тобто, обмежувальні заходи, передбачені вищевказаною нормою Закону, виступають додатковим механізмом захисту потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Контроль за поведінкою засуджених, до яких застосовано обмежувальні заходи, здійснює орган пробації за місцем проживання засудженого, а в разі вчинення злочину військовослужбовцем - командир військової частини.
Проте, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 вказані вимоги закону України про кримінальну відповідальність не були враховані.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, ОСОБА_7 вчиняв домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_11 , завдавши їй тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», направлення кривдника на проходження програми для кривдників віднесено до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Наказом Міністерства соціальної політики України від 01.10.2018 № 1434 затверджена «Типова програма для кривдників, якою передбачено комплекс заходів, спрямованих на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до власних вчинків та їх наслідків, до виконання батьківських обов`язків, на викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків. Метою типової програми є зміна насильницької поведінки кривдника, формування соціально прийнятних норм і гуманістичних цінностей.
Судом незастосовано закон, який підлягає застосування, а саме п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України. Відповідно ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню
Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що з метою необхідності зміни насильницької поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 у майбутньому та формування у нього неагресивної моделі поведінки у стосунках, як з потерпілою, так і з оточуючими, до обвинуваченого слід застосувати обмежувальні заходи у виді направлення ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників, який з урахуванням п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, фактичних обставин кримінального правопорушення та відомостей про особу обвинуваченого, повинен становити два місяці.
Такий обмежувальний захід буде сприяти виправленню обвинуваченого, покращенню психологічного здоров`я потерпілої ОСОБА_11 , а призначене судом покарання та обмежувальні заходи у своїй сукупності будуть необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414,420, 615 КПК України, суд апеляційної інстанції,
У х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора задоволити частково.
Вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 26.02.2026 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України скасувати через неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі п. 5 ст. 91-1 КК України обмежувальні заходи, а саме: направити для проходження програми для кривдників на строк на два місяці. 
В решті вирок суду залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення,  
Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4