Справа № 562/327/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2026 р. Здолбунівський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді Чорного І.А. при секретарі судового засідання Бєлявській А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В:
У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1  просить визнати за ним право власності на частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0818 га, кадастровий номер 5622610100:00:006:0444, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява ОСОБА_1  мотивована тим, що його батько ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.09.1985 набув право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . 07.03.2023 у будинку виникла пожежа, житло було знищено, коштів на відновлення будинку у батька не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Маючи намір відновити свою частину житлового будинку позивач звернувся до Здолбунівської міської ради щодо отримання будівельного паспорту, проте отримав роз`яснення, що для початку будівництва є обов`язковим наявність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2026 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5622610100:00:006:0444, належить ОСОБА_2 та виділити позивачу частину ділянки є неможливим. Посилаючись на положення ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України наголосив, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.
Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 березня 2026 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
У відзиві на позов від 13.03.2026 відповідач просив в задоволені позову відмовити, мотивуючи тим, що право власності на спірну земельну ділянку набуте ним в законному порядку згідно договору дарування від 30.06.2011 та підстав для позбавлення його права власності на частину земельної ділянки немає. Зазначив, що позивач не надав доказів, що земельна ділянка АДРЕСА_1 належала на праві власності чи на іншому праві спадкодавцю ОСОБА_3 та що ця ділянка входила до складу спадщини. Також наголосив на відсутності доказів прийняття позивачем спадщини, тому останній та не вправі претендувати на визнання за ним права на спадкове майно. Вказав, що позов пред`явлено за спливом строків позовної давності.
У судовому засіданні 03.06.2026 представник позивача адвокат Мокрицька Л.Я. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Додатково пояснила, що ОСОБА_1 прийняти спадщину після смерті батька  ОСОБА_3 не мав можливості, документів з приводу цього ніяких не надав.
Представник відповідача адвокат Януль В.С. у судовому засіданні 03.06.2026 позов не визнав з мотивів, наведених у відзиві на позов.
В судове засідання на заздалегідь погоджену дату 01.07.2026 сторони не з`явилися. Клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю явки в суд з поважних причин від ОСОБА_1 не надходило, а належних доказів про зайнятість в іншій справі в Рівненському апеляційному суді, його представником не долучено. Суд визнає такі обставини неявки не поважними. Крім того, суд бере до уваги необхідність розгляду справи у розумні строки.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися у передбаченому ЦПК України порядку. У поданій заяві представник відповідача адвокат Януль В.С. просив розглянути справу за їх відсутності. 
За обставин неявки у судове засідання учасників справи, суд дійшов до висновку про можливість проведення судового засідання за їх відсутністю, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 01 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 1985 року є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, полощею 35,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою відділення з питань наглядово-профілактичної діяльності Здолбунівського РВ ГУ МНС України в Рівненській області від 12.01.2009 №08/02 у житловому будинку гр. ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_1 07.03.2003 виникла пожежа у зв`язку з необережним поводженням з вогнем. Пошкоджено покрівлю житлового будинку, домашнє майно та документи.
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_3 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 06.03.2015.
ОСОБА_1  є сином  ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
Доказів про прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті  ОСОБА_3 чи іншими особами, стороною позивача не надано, а судом не здобуто.
Судом також встановлено, що згідно договору дарування від 01.06.2009 ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_2 належне їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Здолбунівської міської ради 01.03.2003 та зареєстрованого в КП «Здолбунівське МБТІ» в реєстровій книзі №42 під реєстровим №342-1202, домоволодіння загальною площею 23,4 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 3 указаного договору дарування, земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, не приватизована і державний акт на неї не видавався.
Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК №517267 від 18.01.2010 ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Здолбунівської міської ради №1209 від 10.06.2009 отримала у власність земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_1 , площею 0,0818 га, кадастровий номер 5622610100:00:006:0444, для обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд. 
Як слідує з договору дарування земельної ділянки від 30.06.2011, укладеного між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), останній отримав у власність безоплатно земельну ділянку площею 0,0818 га, кадастровий номер 5622610100:00:006:0444 за адресою: АДРЕСА_1 .
Договір посвідчено приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстровано в реєстрі за №489.
Станом на час звернення до суду спірна земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою №462329248 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.01.2026.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Серед способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, визнання права, яке полягає у підтвердженні судом існування у позивача вже набутого, але оспорюваного або невизнаного іншими особами права.
Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.
За змістом цієї норми, позов про визнання права власності є способом судового захисту існуючого права, яке вже виникло у позивача на передбачених законом підставах, але підлягає підтвердженню внаслідок спору чи сумнівів у його наявності.
Як зазначено у постановах Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №127/10011/18 та від 22.09.2021 у справі №463/1696/15-ц, суд не може визнати право власності на майно за особою, якщо воно не було набуте нею на законних підставах до моменту звернення з позовом.
Відтак, стаття 392 ЦК України не породжує права власності, а лише підтверджує його наявність у позивача.
Отже, позов про визнання права власності може бути задоволений лише тоді, коли позивач доведе існування раніше набутого права власності на спірне майно, підтверджене належними та допустимими доказами.
Якщо ж такого права не виникло, то застосування статті 392 ЦК України є неможливим.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував, що він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом у розумінні ст. 1261 ЦК України.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте позивачем не доведено факту прийняття ним в установленому законом порядку спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що частка спірної земельної ділянки була об`єктом спадкування й увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є повністю безпідставними та задоволенню не підлягають.
При цьому, суд зауважує, що є й помилковими посилання позивача на статтю 120 Земельного кодексу України та статтю 377 Цивільного кодексу України (редакції 2001–2003 рр.), оскільки на момент укладення договору (1985рік) ці норми ще не діяли і не можуть мати зворотної сили.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в судовому засіданні представником відповідача порушувалося питання про застосування строків позовної давності.
Водночас, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, суд розглядає питання застосування строків позовної давності лише у випадку обґрунтованості заявлених позовних вимог. Якщо ж позовні вимоги є необґрунтованими по суті, то вхід у правову оцінку питань позовної давності є зайвим і недоцільним.
З огляду на необґрунтованість позовних вимог відсутні підстави обговорення питання дотримання строків позовної давності.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненскього апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Повне судове рішення складено 02.07.2026.

Суддя   І.А. Чорний