УХВАЛА

03 червня 2026 року
м. Київ

справа № 308/16652/23
провадження № 61-207св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та Порядок»,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Ліга Колекшн»,

розглянув у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Мацунич М. В., Кожух О. А., Джуги С.Д.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та Порядок» (далі - ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Ліга Колекшн» (далі - ТОВ «Преміум Ліга Колекшн») про визнання права користування та вселення в квартиру, стягнення моральної шкоди. 
Позов мотивований тим, що позивачка проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка була єдиним житлом для неї та її батьків. У серпні 2023 року їх фактично було виселено та знято з реєстрації місця проживання без їх згоди та без рішення суду про примусове виселення, яке набрало законної сили. Замки на вхідних дверях були замінені невідомими особами, що унеможливлює потрапляння всередину житла.
Відповідач набув право власності на квартиру в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» та як новий власник взяв на себе повноваження суду й державного виконавця, оскільки самостійно здійснив виселення позивачки з єдиного житла. Згоду на добровільне виселення ані позивачка, ані її батьки не давали.
Виселення з житла проводиться на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Таке рішення має виконуватися з дотриманням процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Інших альтернативних підстав для примусового виселення особи, окрім як за рішенням суду, законодавством не передбачено.
У правовій ситуації, що є предметом судового розгляду, письмову вимогу про виселення ні позивачка, ні її батьки не отримували.
Виселення позивачки з квартири є порушенням її фундаментального права на недоторканість житла, передбаченого статтею 8 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція, Конвенція ЄСПЛ або ЄКПЛ).
В результаті неправомірних дій відповідача позивачка опинилася у складній життєвій ситуації без житла та можливості необхідного догляду за немовлям.
Враховуючи викладене ОСОБА_1 просила:
визнати право користування позивачки житловою квартирою за адресою АДРЕСА_2 та вселити позивачку у вказану квартиру; 
стягнути з відповідача на користь позивачки 50 000 грн у якості компенсації моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2024 року позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 в житлову квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Стягнуто з ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» на користь ОСОБА_1 5 000 грн у якості компенсації моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що спірна нерухомість підпадає під ознаки житла позивачки в розумінні статті 8 Конвенції. Вказане зумовлює висновок про поширення на спірні правовідносини гарантій, які встановлені означеною нормою ЄКПЛ.
Виселення зі спірного житла могло здійснюватися добровільно або в судовому порядку з дотриманням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного жилого приміщення. Заміна замків у спірній квартирі обмежила доступ позивачки до її житла. Наслідки таких дій є тотожними фактичному виселенню із квартири.
Представник відповідача не заперечує проти факту заміни замків, стверджуючи натомість про те, що всі дії відносно квартири відповідачем здійснювалися як власником майна, котрий має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном. Інакше кажучи, представник відповідача заперечує не проти доводів і обставин щодо здійснення заміни замків у квартирі, а проти кваліфікації таких дій, вважаючи, що їх вчинення охоплюється реалізацією правом власності відповідача.
Крім того, фактичне виселення підтверджується і тим, що 15 серпня 2023 року позивачка зверталася до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Зі змісту фабули, відображеної у витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування розпочато за фактом виселення заявниці з квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Доказів того, що після заміни замків відповідач надав позивачці ключі від квартири представником відповідача не надано.
Підсумовуючи викладене, суд доходить до переконання, що за обставин цієї справи мало місце фактичне виселення позивачки зі спірної квартири. Доказів того, що таке виселення проводилося добровільно матеріали справи не містять, оскільки представником відповідача не надано доказів надсилання письмової вимоги про добровільне звільнення жилого приміщення.
У ході судового розгляду не встановлено наявності судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення позивачки зі спірної квартири. Таким чином, суд констатує, що фактично виселення позивачки здійснено з порушенням передбаченої національним законодавством процедури.
За обставин цієї справи належним та ефективним способом захисту є вселення позивачки у спірну квартиру, тоді як окреме визнання права користування нерухомим майном та відображення цього в резолютивній частині рішення суду є зайвим, а тому позовні вимоги про визнання права користування слід залишити без задоволення.
Суд поділяє твердження представника позивачки про те, що істотним фактором для визначення душевних хвилювань позивачки є раптовість втрати нею житла. Негативні наслідки від фактичного виселення посилюються тим, що позивачка мала новонароджену дитину, що суттєво впливає на пошук нового житла, оскільки новонароджена дитина з огляду на її уразливий стан потребує особливої опіки та більш комфортних умов.
Заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн є завищеним та не повною мірою відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала позивачка, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. Представником позивача не надано доказів тривалості пошуку іншого житла. Також представником позивачки не надано доказів з приводу санітарних умов приміщення, де наразі проживає позивачки з донькою. З огляду на фактичні обставини справи, суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме - в розмірі 5000 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2024 рокуапеляційну скаргу ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2024 року в частині задоволених вимог скасовано та постановлено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскільки 
ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» є власником спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , це тягне за собою припинення права користування житлом особами, які заселилися в таке, як члени сім`ї попереднього власника.
Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у власника цього житла права власності на це житло, а отже, припинення права власності на житло припиняє і похідне право осіб на користування житлом.
Вказаного суд першої інстанції не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, норми права, що регулюють питання щодо виселення осіб, зокрема положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.
Оскільки встановлено, що ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» реалізувало своє право, як власник спірного майна щодо володіння, користування та розпорядження таким у відповідності до норм чинного законодавства, тому підстав вважати, що такими діями ОСОБА_1 було завдано моральних страждань немає. Відтак, вимоги щодо стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У січні 2025 року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2024 рокута залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції неправильно застосував статтю 38, частину першу, другу статті 40 Закону України «Про іпотеку», статтю 9, частини другу та третю статті 109 ЖК УРСР по яких наявні правові висновки Верховного Суду в частині їх застосування;
судом апеляційної інстанції не застосовано положення Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», щодо якого наявні висновки Великої Палати Верховного Суду;
судом апеляційної інстанції належним чином не досліджено докази, які містяться в матеріалах справи;
апеляційним судом належним чином не досліджено всі обставини справи, не досліджено в першу чергу, за які кошти була придбана іпотечна квартира, з якої незаконно виселена позивачка, чи квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , чи виключно за кошти споживчого кредитування; не досліджено чи дотримано новим власником квартири порядок виселення осіб, які в ній проживали, в тому числі чи належним чином була направлена вимога про виселення та чи всі особи, які проживали в цій квартирі отримали вимогу про виселення; не встановлено судом чи було надано час всім особам, яких незаконно виселяли на добровільне виселення, чи було надано час щоб знайти інше житло та чи було дотримано встановлений законом строк;
відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування статті 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про Іпотеку» при розгляді спорів щодо незаконного виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх власників. Виселення членів сім`ї колишнього власника не може здійснюватися без рішення суду про виселення, навіть за умови, якщо при цьому буде допущено порушення статей 319, 383 ЦК України, що призведе до порушення прав членів сім`ї нового власника в частині користування цим жилим приміщенням;
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У березні 2025 року ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» є власником спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а тому факт зміни власника тягне за собою припинення права користування житлом особами, які заселилися в таке, як члени сім`ї попереднього власника.
Рішення Центру надання адміністративних послуг про зняття ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 із задекларованого або зареєстрованого місця проживання ніким із зазначених осіб оскаржено не було, а тому позивачка вибрала неналежний спосіб захисту порушених прав, звернувшись до суду з позовом про надання права користування та вселення в квартиру, яка на праві власності належить ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», на що також звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Позивачка згідно частини першої статті 402 ЦК України та частини першої статті 405 ЦК України набула особистого сервітуту, який полягав у праві користування житловим приміщенням, оскільки вона була членом сім`ї колишнього власника житлового приміщення (квартири). Такий сервітут є тимчасовим і відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Оскільки на даний момент право власності на квартиру перейшло до 
ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», а підставою для встановлення особистого сервітуту позивачки був факт наявності родинних відносин з попереднім власником квартири ОСОБА_3 , то факт зміни власника тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у квартирі, яка належить відповідачу, не є членами сім`ї нового власника, спільним побутом з ним не пов`язані і договір про порядок користування чужим майном з відповідачем не укладали.
Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього у зв`язку з тим, що були членами сім`ї власника.
Позивачка втратила право користування вказаною квартирою, оскільки ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» не надавало згоди на користування нею. Порядок користування квартирою з позивачкою не визначався. Позивачка договір оренди щодо користування жилим приміщенням не укладала та не зверталася до відповідача з заявами про укладення договору найму, оренди житлового приміщення.
Аналізуючи приписи статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок» не було вчинено жодних дій по відношенню до позивачки, які можна кваліфікувати як виселення, оскільки товариство не зверталось до суду з позовом про примусове виселення позивачки, і відповідно не проводилось примусове виселення позивачки в рамках виконавчого провадження. В свою чергу, товариство лише скористалось своїми правами, як власника нерухомого майна щодо зняття позивачки з зареєстрованого місця проживання.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 20 січня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2025 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відмовлено. Відкрито касаційне провадження у справі № 308/16652/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У березні 2025 року матеріали справи № 308/16652/23 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 21 лютого 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 639/6960/20, від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 23 листопада 2023 року у справі № 755/3459/22, від 24 січня 2024 року у справі № 335/9076/20, від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19, від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, від 01 квітня 2021 року у справі № 206/5355/18, від 30 січня 2019 року у справі № 441/667/17, від 24 травня 2023 року у справі № 295/3118/21, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що позивачка та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають у родинних відносинах, а саме - остання являється матір`ю позивачки.
11 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «НАДРА» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №317/10-2007 (надалі за текстом - кредитний договір), відповідно до умов якого ОСОБА_3 як позичальник отримала грошові кошти в сумі 65 819,70 дол. США.
Пунктом 1.2 кредитного договору визначена мета кредитування - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №б/н від 11 жовтня 2007 року, що укладений між позичальником та продавцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно з яким позичальник придбає у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .
У забезпечення виконання зобов`язань за вищезгаданим кредитним договором 11 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «НАДРА» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котляровою Л. В. та зареєстрований за №2247 (надалі за текстом - договір іпотеки), за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 .
11 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «НАДРА» та ОСОБА_4 укладений договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором.
Статтею 5 договору іпотеки визначено порядок задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 5.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих Іпотекодержателю за цим договором.
Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 5.4. даного договору також надано право Іпотекодержателю на свій розсуд вибрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 5.3 цього договору.
У подальшому 30 квітня 2020 року ТОВ «Преміум Ліга Колекшн» укладений договір № GL3№217215_ПB про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О. О., зареєстрований в реєстрі за №2891, відповідно до якого ТОВ «Преміум Ліга Колекшн»», серед іншого, набуло права вимоги за кредитним договором №317/10-2007 від 11 жовтня 2007 року, боржником за яким є ОСОБА_3 , права іпотекодержателя за договором іпотеки, укладеним у забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань позичальника, відповідно до витягу з реєстру боржників до договору № GL3№217215_ПB про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 30 квітня 2020 року.
30 листопада 2021 ТОВ «Преміум Ліга Колекшн» в порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» відчужило на користь ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок», нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна, посвідченого 30 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В., зареєстрованого у реєстрі за № 3070.
Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30 листопада 2021 року № 3070 відчуження спірної квартири проводилося за 151 000 грн.
Згідно з пунктом 6 згаданого договору, укладеного між відповідачем і третьою особою, продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин. Які мають істотне значення для цього договору; зазначене нерухоме майно не здане в найом (оренду), до цього часу нікому іншому не відчужене за будь-яким іншим правочином, не заставлене, не перебуває у податковій заставі, у будь-якому спорі, під арештом, забороною, не обтяжене ніякими іншими зобов`язаннями перед третіми особами; відсутні будь-які права володіння та користування нерухомим майном у третіх осіб; квартира, яка є предметом даного договору, не є місцем проживання неповнолітніх та/або малолітніх дітей, недієздатних осіб та/або осіб, дієздатність яких обмежено; питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні.
Пунктом 7 цитованого договору передбачено, що відчужуване майно покупцем оглянуто, явних недоліків, які перешкоджають його використанню за цільовим призначенням на момент огляду, не виявлено.
Також суд з`ясував, що придбання ОСОБА_3 спірної квартири відбулося на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2007 року № 2245.
Згідно з пунктом 3 цього договору продаж квартири вчинено за погоджену сторонами суму 404 318 грн, що еквівалентно 80 063 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2007 року.
У пунктів 4 відповідного договору вказано, що за домовленістю сторін встановлено такий порядок розрахунків між ними: 76 840,65 грн, що еквівалентно 15216 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2007 року сплачені покупцем до оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт сплати цього платежу.
Цим же пунктом договору купівлі-продажу визначено, що покупець сплачує залишок ціни, а саме - 327 477,35 грн, що еквівалентно сумі 64 847 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2007 року, за рахунок кредитних коштів ВАТ КБ «Надра», які надаються банком під заставу придбаного позивачкою майна. Продавці, підписуючись під цим договором, погоджуються на подальшу передачу в іпотеку банку вказаної квартири до остаточного розрахунку за неї.
11 жовтня 2007 року проведено реєстрацію договору купівлі-продажу спірної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів 4757486.
Згідно з витягом КП «БТІ м. Ужгорода» Ужгородської міської ради № 16667257 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 15 листопада 2007 року.
Вказана обставина підтверджується також пунктом 1 договору купівлі продажу нерухомого майна №3070 від 30 квітня 2020 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 342681614 від 14 серпня 2023 року.
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 23 листопада 2021 року позивачка з 30 листопада 2010 року до моменту видання цієї довідки проживала за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно з витягом з реєстру територіальної громади № 2023/006350712 від 14 серпня 2023 року у період з 30 листопада 2010 року до 03 серпня 2023 року, адресою місця проживання позивачки значиться АДРЕСА_2 .
Матеріалами справи підтверджується, що зняття зареєстрованого місця проживання, зокрема, позивачки здійснювалося на підставі заяви відповідача б/н від 03 серпня 2023 року.
Відповідно до свідоцтва про народження від 15 липня 2023 року № НОМЕР_1 позивачка є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження - м. Київ. Батько дитини - ОСОБА_8 
15 серпня 2023 року позивачка звернулася до Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Зі змісту фабули, відображеної у витягу з ЄРДР вбачається, що досудове розслідування розпочато за фактом виселення заявниці з квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №342681614 від 14 серпня 2023 року та № 287631378 від 30 листопада 2021 року власником спірної квартири є відповідач. Підставою для державної реєстрації права власності значиться договір купівлі-продажу № 3070 від 30 листопада 2021 року.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України).
Касаційний суд вже вказував, що:
сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц (провадження № 61-4025св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23));
залежно від способу визначення суб`єкта сервітуту вони поділяються на земельні та особисті. Вказаний критерій дозволяє відобразити специфіку суб`єктів сервітуту, тобто осіб, на користь яких встановлений сервітут. Аналіз статті 405 ЦК України свідчить, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 521/15090/14-ц (провадження № 61-11987св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2024 року в справі № 740/4760/20 (провадження № 61-13068св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2025 року в справі № 755/1644/22 (провадження № 61-12411св23)), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23));
власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (зокрема, невласника житла, якому встановлено в судовому рішенні наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України). 
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).
Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини вказував, що:
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року);
втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року);
«встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).
Касаційний суд вже звертав увагу на те, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення. Виселення в позасудовому порядку не допускається. Наприклад:
(1) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року в справі № 362/48/18 (провадження № 61-9366св19) вказано, що «оскільки гуртожиток «Кристал» за адресою: АДРЕСА_4 є комунальною власністю Васильківської територіальної громади в особі Васильківської міської ради, то належним відповідачем за позовом є Васильківська міська рада Київської області, а не виконавчий комітет Васильківської міської ради Київської області. За таких обставин, встановивши, що позивача було виселено із спірного приміщення в позасудовому порядку, зробив обґрунтований висновок про задоволення позову в частині позовних вимог до Васильківської міської ради Київської області. Натомість апеляційний суду скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.
(2) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 159/4007/20-ц (провадження № 61-2315св21) зазначено, що: «згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач вселилася до спірної квартири як дочка попереднього власника - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто відсутні підстави вважати, що вона самоправно зайняла спірне житлове приміщення. При цьому позивача було самоуправно виселено із спірного приміщення в позасудовому порядку, що є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню».
(3) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 522/21745/19 (провадження № 61-4551св21) вказано, що: «суди не врахували, що: фізична особа може мати декілька місць проживання; виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей. Суди не перевірили: аргументів позову про виселення позивача із спірного приміщення в позасудовому порядку та щодо неправомірного виселення позивача із спірної квартири»;
(4) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 755/3459/22 (провадження № 61-12542св23) зазначено, що: «відповідач зробив неможливим доступ позивачки до житла в якому вона проживала, а суди не перевірили аргументів позову про виселення позивачки із спірного приміщення в позасудовому порядку; суди не врахували, що: фізична особа може мати декілька місць проживання; виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей; суди не врахували, що вимога визнати позивача такою, що не втратила право користування житловим приміщенням сама по собі не забезпечує відновлення прав позивача внаслідок її примусового виселення із спірного приміщення в позасудовому порядку; при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору враховуючи, що припинення права особи на користування житлом має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких обставин суди зробили передчасний висновок щодо відмови в задоволенні позовної вимоги зобов`язати відповідача не чинити перешкоди користуванні та володінні житловим приміщенням».
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18)).
Відповідно до пункту 52 розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку» (зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану), у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 травня 2025 року у справі № 159/3927/23 (провадження № 61-9390св24) зазначив, що «для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог суди повинні були передусім встановити, чи існує у позивачки відповідне речове право щодо спірного майна, яке б передбачало її право проживати у спірній квартирі. Тлумачення статті 109 ЖК України свідчить, що ця норма встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, проте не регулює ситуацію, за якої позов про вселення подає колишній власник житла та/або члени його сім`ї. Тобто, конструкція статті 109 ЖК України встановлює виключно порядок виселення із жилих приміщень та не передбачає підстав набуття тих чи інших речових прав. Відтак, порушення порядку виселення особи із жилого приміщення не породжує у неї прав на проживання у ньому. Посилання на недотримання процедури виселення із жилого приміщення саме по собі не може бути підставою для вселення особи у приміщенні у межах окремого цивільного спору. Судами не встановлено, які саме речові права щодо спірного житла має позивачка, враховуючи, що квартира не належить ні їй, ні членам її сім`ї. За обставин розглядуваної справи відповідач стверджував, що не здійснював жодних примусових (насильницьких) дій щодо виселення позивачки, яка тривалий час проживала за кордоном, натомість після придбання квартири реалізував своє право власності … Отже у випадку, якщо ОСОБА_1 вважає, що при її виселенні було порушено вимоги статті 109 ЖК України щодо надання іншого жилого приміщення та завдано збитків, вона вправі звернутися до суду із позовом про зобов`язання надати відповідне жиле приміщення та відшкодування шкоди. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За встановленими у справі обставинами після набуття права власності на спірну квартиру новий власник (ТОВ «Нерухомість - Закон та Порядок») передав її в оренду ОСОБА_3 , який у зв`язку з цим має речове право користування спірним майном. Суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про задоволення позову».
Отже, існує різний підхід щодо застосування такого способу захисту як вселення при позасудовому виселенні особи, тому касаційний суд вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду для відступу від зазначеного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2025 року у справі N? 159/3927/23 (провадження N? 61-9390св24) та зробити висновок про те, що:
«виселення проводиться добровільно або в судовому порядку;
про добровільність виселення з житла може свідчити самостійне звільнення особою цього житла;
виселення особи з житла в позасудовому порядку не допускається;
парламент не обмежує особу, яку виселили в позасудовому порядку для захисту свого інтересу шляхом застосування конкретного способу захисту. Тому особа, яку виселили з житла в позасудовому порядку з порушенням порядку, може заявляти як вимогу про відшкодування збитків та/або компенсацію моральної шкоди, так і заявляти вимогу про вселення до житла».
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Передати справу 308/16652/23 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко