РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2026 м. Турка
Турківський районний суд Львівської області в складі:
головуючий - суддя Ференц Р.І., 
секретар судового засідання Баранишин Д.В., 

Справа № 452/2121/25
Провадження №2/458/21/2026

за участі сторін цивільного провадження
позивачка ОСОБА_1 не прибула,
представник позивачки адвокат Пєхтєрєв Д.В.,
відповідач ОСОБА_2 не прибув,
третя особа яка не заявляє самостійних вимог Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повноважний представник не прибув,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка Самбірського району Львівської області в порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів стороною позивача цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства, -
В С Т А Н О В И В:
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
18.06.2025 року засобами підсистеми «Електронний суд» через свого представника - адвоката Пєхтєрєва Д.В. в Самбірський міськрайонний суд Львівської області позивач ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 , третя особа - Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання батьківства, в якому просить суд визнати громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у селі Пристайлово Лебединського району Сумської області (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис №05 від 27.09.2012 року, видане виконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області) та зобов`язати Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у селі Пристайлово Лебединського району, Сумської області (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис № 05 від 27.09.2012 року, видане виконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області), зазначивши батьком дитини громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та видати нове свідоцтво про народження, залишивши дитині ОСОБА_3 прізвище « ОСОБА_4 » та, зазначивши дитину по батькові « ОСОБА_5 ».
За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 18.06.2025 року, для розгляду цієї справи визначено суддю Самбірського міськрайонного суду Львівської області позовну заяву Бікезіну О.В .
За результатами автоматизованого розподілу судової справи, оформленого відповідним протоколом від 10.07.2025 року, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І.
Згідно ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо. Згідно з ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.
У зв`язку з вище вказаним, справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки ст.ст.23,27 ЦПК України передбачено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб.
СТИСЛИЙ ВИКЛДАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ: 
Позиція особи, яка подала заяву.
Позивачка ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначає, що з 2011 року по 2016 рік перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 , відповідачем по справі, ІНФОРМАЦІЯ_3 у них від спільного проживання народилася дитина ОСОБА_7 . Сторони по справі проживали разом, але шлюб між собою не реєстрували. При реєстрації народження доньки запис про батька був зроблений зі слів позивачки, при реєстрації дитини з її слів батьком було записано ОСОБА_8 . На момент народження дитини між сторонами погіршилися стосунки. Позивачка не отримала спільну заяву від біологічного батька, він ухилявся від цього, на час реєстрації доньки таке бажання не виявив. З відповідачем позивачка разом не проживає з 2016 року. Донька проживає разом з позивачкою. Фактично відповідач за час пільного проживання визнавав себе батьком їхньої дочки ОСОБА_7 , піклувався про її здоров`я, забезпечував матеріально, виявляв свою любов до неї. Визнання батьком ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 має важливе значення, оскільки це відповідатиме інтересам дитини, дасть змогу позивачці юридично закріпити відомості про батька дитини.
Позивачка в судовому засіданні ОСОБА_1 поданий позов підтримала, просила такий задовольнити, додатково пояснила, що за час спільного проживання з відповідачем спочатку проживали в його рідному селі в с. Ільник Турківського району Львівської області з 2009 року до 2011 року, після чого з 2011 року переїхали проживати в с.Басівка Сумського району Сумської області, де проживали разом до 2016 року, працювали в агрофірмі «Іскра». В період спільного проживання в 2012 році народилася донька ОСОБА_7 , якою відповідач опікувався як своєю, виховував дитину, бавив, доглядав, годував. Коли погіршилися спільні стосунки -відповідач покинув сім`ю та поїхав до себе додому. 
Представник позивачки адвокат Пєхтєрєв Д.В. в судовому засіданні подану заяву підтримав і просив таку задовольнити, оскільки зазначив, що факт батьківства підтверджується письмовими доказами, поясненнями позивачки та показами свідків. 
Позиція відповідача.
Відповідач  ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, не забезпечив самопредставництво, або при допомозі участі у справі свого представника, будучи повідомленим про місце, дату та час розгляду справи належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи підтвердженнями. Відповідач відзиву та документів до суду не надсилав, письмових пояснень з приводу позовних вимог не надавав.
Позиція третіх осіб.
Третя особа в судове засідання не прибула, не забезпечила самопредставництво, або при допомозі участі у справі свого представника. Поданою заявою просила справу слухати у їхню відсутність.
Допитані в судовому засіданні свідки надали наступні пояснення.
Допитана в судовому засіданні 11.03.2026 року в якості свідка ОСОБА_3 в присутнлості психолога ОСОБА_9 повідомила, що приблизно 2-3 місяці тому, до нового року, в листопаді- грудні 2025 року вона по телефону розмовляла з ОСОБА_2 , як з батьком, який обіцяв опікуватися, обіцяв приїхати, в розмові казав, що є татом, пам`ятає, що подарунки, які надходили додом, це були подарунки від ОСОБА_2 як від батька. 
Психолог ОСОБА_9 пояснила, що дитині були поставлені коректні питання, відповідала щиро, орієнтується в ситації. 
Допитана в судовому засіданні 11.03.2026 року в якості свідка ОСОБА_10 повідомила, що проживала в в с.Басівка Сумського району Сумської області, оскільки її батьки були сусідами сім`ї ОСОБА_4 і в 2012 - 2014 роках вона щодня була в гостях у сім`ї ОСОБА_4 . Позивачка по справі і відповідач по справі проживали разом, від спільного проживання у них народилася спільна дитина ОСОБА_7 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали в колгоспі, спільно вели господарство, садили город. ОСОБА_2 після народження дитини займався вихованням дитини, гуляв з дитиною, на сьогоднішній день дитина схожа на ОСОБА_5 а не на маму. По якій причині ОСОБА_2 виїхав з села, їй не відомо.
Допитана в судовому засіданні 11.03.2026 року в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що проживала в с.Басівка Сумського району Сумської області і приблизно з 2012 року в село прихала ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в цей час народила дитину, дівчинку. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 працювали в колгоспі, їм дали колгоспний будинок для проживання, батько доглядав дитину. На сьогоднішній день дитина схожа на батька профілем, очима, а чим більше підростає, стає більше схожа на ОСОБА_5 . Прична виїзду ОСОБА_2 з населеного пункту їй не відома.
Заяви (клопотання) учасників справи.
18.06.2025 року подано позовну заяву.
04.08.2025 року від сторони позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання з використанням власних технічних засобів.
Відповідач ОСОБА_2 04.11.2025 року подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог подала 18.12.2025 року клопотання про слухання справи у його відсутність.
28.01.2026 року від сторони позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання з приміщення Ковпаківського районного суду м. Суми.
30.01.2026 року засобами підсистеми «Електронний суд» від сторони позивача надійшло клопотання про стягнення судових витрат. 
11.02.2026 року від сторони позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання з приміщення Ковпаківського районного суду м. Суми.
13.03.2026 року засобами підсистеми «Електронний суд» від сторони позивача надійшло клопотання. 
Відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи, яка надійшла в суд 16.03.2026 року.
Відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи, яка надійшла в суд 18.03.2026 року.
Від позивачки та її представника, а також від інших учасників справи інших клопотань і заяв на адресу суду не надходило.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області Бікезіної О.В від 19.06.2025 року матеріали справи передано за територіальною юрисдикцією на розгляд до Турківського районного суду Львівської області з підстав, які вказані в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 22.07.2025 року прийнято до розгляду заяву, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали, відкрито підготовче провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, в судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі.
Ухвалою суду від 04.08.2025 року надано дозвіл представнику позивачки адвокату Пєхтєрєвe Д.В. на участь в судовому засідання в дистанційному режимі з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 06.02.2026 року, 11.02.2026 року, 11.03.2026 року надано дозвіл на проведення судового засідання проведено в режимі відеоконференції зі стороною позивача, свідками з приміщення Ковпаківського районного суду м. Суми.
Ухвалою суду від 09.09.2025 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Пєхтєрєва Д.В. задоволено, призначено судово молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення експертизи поставити: чи є ОСОБА_2 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , проведення експертизи доручити експертам товариства з обмеженою відповідальністю «Мапа-Папа».
09.12.2025 року на адресу Турківського районного суду Львівської області надійшла цивільна справа та повідомлення №0537-25 від 28.11.2025 року медико-генетичного центру «Мама-папа» про неможливість проведення експертизи оскільки для проведення експертизи на встановлення батьківства, необхідно мати зразки як дитини, які було взято, так і передбачуваного батька, а від передбачуваного батька ОСОБА_2 зразки відсутні по причині неприбуття на виклик, ухвалу суду залишено без виконання. 
Ухвалою суду від 10.12.2025 року поновлено провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 27.01.2026 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду справу, визначено дати судового засідання.
Судові засідання про справі було призначно 13.08.2025 року, 19.08.2025 року, 09.09.2025 року, 20.01.2026 року, 27.01.2026 року, 10.02.2026 року, 11.02.2026 року, 11.03.2026 року, 17.03.2026 року, 14.04.2026 року.
Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я.
Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Згідно вимог ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст.19 ЦПК України за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Згідно з п.4 ч. 8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Вимогами ст.128 ЦПК України передбачено, що відповідач викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Суд враховує те, що рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" доставлятимуться відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, а згідно п.82 згаданих Правил Рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого (реєстрованого) листа з позначкою "Судова повістка", працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за зазначеною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.
Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність відповідача, як сторони по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на \підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Заслухавши сторони по справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області 27.09.2012 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_8 , як батько та ОСОБА_1 , як мати. 
Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 06.05.2025р. за № 00051030556 про державну реєстрацію народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України вбачається, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Внести зміни до актового запису про народження дітей позивачка не може в іншому порядку, аніж шляхом звернення до суду.
Через неможливість реалізувати своє право, заявниця звернулася в суд з даною позовною заявою про встановлення батьківства.
Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обгрунтування заявлених вимог, суд, вирішуючи спір між сторонами, виходить з наступних мотивів та норм права.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Предметом заяви є встановлення факту батьківства.
Заява подана у відповідності до вимог ст.4 ЦПК України, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів і відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Така заява подана у відповідності до вимог ст..19 ЦПК України оскільки суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин і цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку окремого провадження.
Конституція встановлює, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст.3 Конституції).
Суб`єктивні права і свободи людини не вичерпуються тими, які прямо закріплені Конституцією. Велике значення для суспільного життя особи мають особисті немайнові права, закріплені Цивільним кодексом, зокрема права, що забезпечують природне існування та соціальне буття фізичної особи (гл.21, 22 ЦК України).
Захист державою сім`ї, дитинства і батьківства закріплені у ст. 51 Конституції України. 
Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII (789-12) від 27/02/1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 7 вказаної Конвенції передбачено, що дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків.
Згідно до ч.7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини або за рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення на підставі статті 128 СК України факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження і з приводу чого 27.09.2012 року здійснено актовий запис за № 05 виконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області.
З вищевказаного свідоцтва вбачається, що батьком ОСОБА_3 вказано ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_1 .
Як встановлено, судом відомості про батька дитини було внесено зі слів матері ОСОБА_1 , так як на час народження дитини, шлюб між сторонами зареєстровано не було, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька дитини відповідно до частини першої статті 135 СК України.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали разом в період з 2011 року по 2016 рік, шлюб між собою не реєстрували.
Статтею 128 СК України визначено спосіб вирішення питання позашлюбного батьківства, положеннями якої передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів зазначено, що справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм Сімейного кодексу, зокрема ч.2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Відповідно до п. 9 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі, коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні(в залежності від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).
З метою дотримання вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України та у відповідності до ч.1 ст.143 ЦПК України за клопотанням сторони позивача по справі призначалась судово-генетична експертиза для вирішення питання, чи є відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Однак, судово-генетична експертиза не була проведена, оскільки, незважаючи на те, що відповідач був належним чином повідомленим про час та місце проведення експертизи, ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_3 для відбору біологічних зразків до експертної установи з`явились, водночас відповідач ОСОБА_2 не прибув, у зв`язку з чим провести експертизу не представилось можливим. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 знав про наявність в суді цивільної справи щодо визнання батьківства, а також знав про призначення судово-генетичної експертизи, однак, ухилився від явки для її проведення та суду не надано будь-яких доказів неявки відповідача для проведення експертизи з поважних причин.
Положеннями ст.146 ЦПК України передбачені наслідки ухилення особи від участі в експертизі, а саме: у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Вищезазначені докази, наявні в матеріалах справи, процесуальна поведінка відповідача, як сторони у цивільному процесі, свідчать про те, що відповідач фактично ухиляється від участі у проведенні судово-генетичної експертизи, яка необхідна для з`ясування наявності чи відсутності кровного споріднення між дитиною.
Отже, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від проведення судової генетичної експертизи, яка призначалася судом за клопотанням сторони позивача, а тому, в силу ст.146 ЦПК України, з урахуванням інших наявних у справі та оцінених доказів, суд вважає за можливе визнати факт батьківства доведеним. 
При цьому суд виходить з вимог ч.2 ст.128 СК України, відповідно до яких підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Суд, оцінивши процесуальну поведінку відповідача ОСОБА_2 приходить до висновку, що він навмисно ухилився від явки до суду та від проведення судово-генетичної експертизи, яка призначалась за клопотанням позивача саме для визнання факту батьківства або спростування цього факту.
Враховуючи вищенаведене та відповідно до норм ст.146 ЦПК України, яка є винятком із загального правила, сформульованого у ч.4 ст.60 ЦПК України, суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена. При цьому суд враховує, що жодних доказів на підтвердження неможливості прибуття для проведення призначеної судом експертизи з поважних причин відповідач суду не надав.
Відповідно до ст.ст.212-214 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Позивачка ОСОБА_1 в обгрунтування своїх позовних вимог посилалася на докази подані нею, а також на покази свідків.
Оскільки підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, ухилення відповідача від проходження судово-генетичної експертизи, за наявності інших доказів, що засвідчують походження дитини від позивача, є підставою для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 134 СК України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
Родинні відносини встановлюються між заявником і іншою особою, в тому числі померлим, коли відсутні документи, що підтверджують наявність між ними родинних відносин, і відновити їх іншим шляхом неможливо. Встановлення таких відносин залежить від норм матеріального права та мети, яку заявник вказує в заяві.
Найчастіше встановлюють спорідненість з близькими родичами - чоловіком, дружиною, батьками, дітьми, усиновлювачами, усиновленими, братами, сестрами, дідусем, бабусею, онуками. Встановлення названого факту може бути викликано необхідністю отримання в майбутньому матеріальних благ. 
Виникнення особистих майнових і немайнових прав громадян, їх зміну та припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними доказами, як то: свідоцтвами, довідками та іншими документами, які видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість виправлення допущених помилок тощо), тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що має юридичне значення. 
У силу взаємопов`язаності різних сфер правовідносин та взаємодії галузей права, які регулюють ці сфери, особисті немайнові права мають не лише приватноправове, але й публічно-правове значення. Зокрема, публічно-правовими є відносини, в які вступає особа з державними органами та іншими суб`єктами владних повноважень у процесах, коли держава здійснює свою конституційну функцію утвердження і забезпечення прав і свобод людини.
Серед подій та дій, які є юридичними фактами, особливе значення для людини (фізичної особи) мають акти цивільного стану - події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.49 ЦК). 
З огляду на те що особисті немайнові права мають не лише цивільний, але й публічно-правовий характер, можна стверджувати, що акти цивільного стану мають важливе значення для усього суспільного життя людини як у приватній, так і публічній сфері.
Важливою складовою діяльності держави із забезпечення прав і свобод людини є державна реєстрація актів цивільного стану. Державна реєстрація - це публічно-правове засвідчення актів цивільного стану 1, яке забезпечує загальне (як у приватних, так і в публічно-правових відносинах) визнання правосуб`єктності особи. 
Таким чином, у процесі реєстрації актів цивільного стану людина (фізична особа) вступає у публічно-правові відносини з державою в особі державного органу, уповноваженого здійснювати державну реєстрацію актів цивільного стану.
Частина 3 ст.49 ЦК України встановлює, що актами цивільного стану, які підлягають державній реєстрації є народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до ч.4 цієї статті державна реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. 
Таким законом є Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 2.07.2010 №2398-VI. Цей закон визначає правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану, регламентує порядок проведення державної реєстрації актів цивільного стану, закріплюючи підстави, строки, місце державної реєстрації, ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян. 
Зокрема, ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану`регулює підстави та порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. 
Більш детально ці питання регулюються Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції від 12.01.2011 №96/5.
Відповідно до п.п. 20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Згідно з п.2.13.1 Розділу ІІ Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 р. № 96/5, підставою для внесення змін в актовий запис цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установленням неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.
Відповідно до п.2.16.4 Розділу ІІ зазначених вище правил, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.
Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст.128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст.53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, необхідно виходити з дати народження дитини.
Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини або самою дитиною після досягнення повноліття.
Частиною 3 стт.53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з рахуванням обставин, передбачених ст.53 КпШС. Заяви про встановлення фактів батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст.55 КпШС запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній), і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини або самою дитиною після досягнення повноліття.
У постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св 19) та від 01.05.2024 у справі №758/7604/23 (провадження № 61-4326св24) зроблено висновок щодо застосування ст. 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
В постанові №576/2871/23 від 16.04.2025 Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.
Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.
Ч.3 ст. 49 ЦК України встановлює, що актами цивільного стану, які підлягають державній реєстрації є народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до частини четвертої цієї статті державна реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Таким законом є Закон України від 02.07.2010 №2398-6 "Про державну реєстрацію актів цивільного стану". Цей Закон визначає правові та організаційні засади державної реєстрації актів цивільного стану, регламентує порядок проведення державної реєстрації актів цивільного стану, закріплюючи підстави, строки, місце державної реєстрації, ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Зокрема, ст.22 Закону регулює підстави та порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.
Таке право підпадає під захист ст..8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до ї особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
При ухваленні рішення відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.
Внесення змін до актових записів цивільного стану провадиться відділом реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису. Після цього виписується нове свідоцтво про реєстрацію акта цивільного стану, яке видається заявнику або надсилається до відділу реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника для вручення йому. Одночасно анулюється первинне свідоцтво, подане заявником для внесення змін, яке в подальшому знищується у встановленому порядку.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.1950), яка згідно з частиною першою ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Реалізуючи передбачене ст..64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).
Також суд приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).
Відповідно ст..19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст..55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Відповідно до пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства) та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.
Будь-яких інших доказів, окрім наданих доказів стороною позивача, матеріали справи не містять.
Стосовно вимоги сторони позивача про зобов`язання Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 та видати нове свідоцтво про народження, то на переконання суду така вимога про зобов`язання видати нове свідоцтво про народження не підлягає до задоволення, оскільки предметом даного спору є визнання батьківства, розглядається в порядку цивільного судочинства, даний спір не носить характеру спору, що виникає у зв`язку з відмовою органу державної реєстрації актів цивільного стану, оскільки відсутні будь-які докази рішень, дій чи бездіяльності органів РАЦС, якими би орган влади потрібно було б зобов`язувати вчинити певні дії, також відсутні докази того, орган РАЦС не вніс відповідні зміни.
Окрім цього, відмовляючи в задоволенні вимоги про зобов`язання третьої особи яка не заявляє самостійних вимог видати нове свідоцтво про народження судом враховано те, що внесення змін і доповнень до актових записів цивільного стану є формою гарантії та захисту прав і свобод людини з боку держави, у зв`язку з чим законодавство закріплює суб`єктивне право на звернення до органів реєстрації актів цивільного стану щодо внесення змін та виправлень до актових записів цивільного стану. 
Водночас, судом враховано, що закон встановлює як коло осіб, уповноважених звертатися до органів реєстрації актів цивільного стану до органів реєстрації актів цивільного стану з цих питань, так і підстави внесення змін та виправлень до актових записів. Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою особи, щодо якої складено запис, одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини.
Ні на час звернення з позовом в суд, на час постановлення рішення, жодна з осіб, визначених ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» з таким зверненням не зветралася.
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів та оцінки достатності наявних підстав орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обгрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому (абз.2 ч.1 ст.22 закону). У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку (п.2.12 правил). Таким чином, зазначений висновок є формою прийняття рішення органом державної реєстрації актів цивільного стану, що є підставою розгляду в адміністративному порядку.
Відповідно до ч.1 с.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За загальним правилом ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч.1 ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необхідність до часткового задоволення вимог - визнання відповідача батьком ОСОБА_3 , та внесення зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , у графі «відомості про батька» дитини внести запис про батька дитини « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України»; у графі «по батькові» дитини змінити запис по батькові з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 »; у іншій частині відомості актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без змін. 
В решті вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства - відмовити.
Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п. 29).
Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Розподіл судових витрат між сторонами.
Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати в цивільному процесі складаються з судового збору (обов`язковий платіж за подання позову) та витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрати на адвоката, експертизи, свідків тощо). Ці витрати документально підтверджуються та розподіляються між сторонами за результатами розгляду. 
Судовий збір є платіж, що справляється за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів.
Витрати, пов`язані з розглядом справи складаються з витрат на професійну правничу допомогу (оплата послуг адвоката), витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів (послуги спеціаліста, виклик свідка, проведення експертизи), витрат пов`язаних з витребуванням доказів, оглядом та дослідженням речових доказів за їх місцезнаходженням, витрати, пов`язані з виготовленням копій документів, витрати, пов`язані з пересиланням поштової кореспонденції, витрати, пов`язані з проведенням судового засідання в режимі відеоконференції. 
Судові витрати в цій справі складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи у зв`язку із сплатою послуг експерта.
Згідно з ч. 1ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У рішенні Конституційного суду України № 12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України. 
Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року № R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D).
Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях.
Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір.
Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат.
Згідно долученої до заяви квитанції № 0.0.4416399922.1 від 17.06.2025 року та квитанції № 2.270100485.1 від 20.08.2025 року вбачається, що позивачем у АТ КБ «Приват банк» було оплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн та 1211,20 грн, а всього сплаченого судового збору на загаьну суму 2422,40 грн, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою автоматизованою системою документообігу суду.
Згідно долученої до позовної заяви оригіналів квитанцій вбачається, що позивачкою в повному обсязі було оплачено судовий збір.
В поданому позові позивачка просить стягнути з відповідача судові витрати за позовні вимоги, у зв`язку з чим суд дане питання вирішує - і стягує з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язаного із сплатою судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Окрім цього, позивачка просить стягнути витрати, пов`язані з розглядом справи у зв`язку із сплатою послуг експерта, оскільки клопотання сторони позивача задоволено, було призначено у цивільній справі про визнання батьківства судово молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам товариства з обмеженою відповідальністю «Мапа-Папа» і витрати по проведенню експертизи покладено на ОСОБА_1 . Згідно платіжної інструкції АТ КБ «Приват банк» від 10.10.2025 року вартість молекулярної-генетичної експертизи було оплачено стороною позивача на загальну вартість 4000,00 грн, у зв`язку з чим судові витрати у розмірі 4000,00 грн пов`язані з розглядом справи у зв`язку із сплатою вартості молекулярної-генетичної експертизи підлягають до стягнення зі сторони відповідача.
За таких обставин, зважаючи на вимоги процесуального закону, суд вирішив відшкодовувати позивачці судові витрати.
Керуючись ст.ст.2-5,10,12,19,23,27,28,76-81,95,258,259,263-265,268,272,273,352,354,355 ЦПК України суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства - задовольнити частково.
Визнати громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася у селі Пристайлово Лебединського району Сумської області. 
Внести зміни до актового запису № 05 від 27.09.2012 року, складеного виконкомом Пристайлівської сільської ради Лебединського району Сумської області про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: 
у графі «відомості про батька» дитини внести запис про батька дитини « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України»; 
у графі «по батькові» дитини змінити запис по батькові з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_5 »; 
у іншій частині відомості актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язаного із сплатою судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4000,00 грн пов`язані з розглядом справи у зв`язку із сплатою згідно платіжної інструкції АТ КБ «Приват банк» від 10.10.2025 року вартості молекулярної-генетичної експертизи.
В решті вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства - відмовити.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://tk.lv.court.gov.ua/
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивачка: ОСОБА_1 ;
місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 . 
Відповідач:  ОСОБА_2 ;
місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Лебединський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Сумському районі Сумської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України;
Юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до ЄДРЮОФОПГФ: 42200 Сумська область м.Лебедин, Площа Волі,18; ЄДРПОУ 41855878.
Повне судове рішення складено 20.04.2026 року.

Суддя        Р.І.Ференц