РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 	справа № 580/4253/26 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

27.04.2026 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі – відповідач), в якому позивач просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у волинській області від 27.11.2025 №230850003606 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по втраті годувальника;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника після смерті чоловіка ОСОБА_2 .
В обґрунтування позивач вказує, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак відповідач протиправно відмовив у призначенні пенсії по втраті годувальника у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу.
Позивач вказує, що є членом сім`ї померлого, що не оспорюється відповідачем, та отримує державну соціальну допомогу замість пенсії адже не має необхідного страхового стажу для призначення пенсії за віком та з боку відповідача було лише одне зауваження щодо не можливості призначенні пенсії по втраті годувальника – це відсутність необхідного страхового стажу.
Ухвалою суду від 04.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні. Вказував, що статтею 26 Закону № 1058-ІV встановлено пенсійний вік в залежності від тривалості страхового стажу, зокрема, визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.
Згідно поданих Позивачем документів для призначення пенсії до територіального органу пенсійного фонду України вона досягла 61 року (12 серпня 1964 року), страховий стаж годувальника 45 років 08 місяців 02 дні, страховий стаж Позивача 19 років 02 місяці 24 дні.
Оскільки, у позивача відсутній необхідний стаж, який мав би бути у неї для призначення пенсії по віку, відповідно до статті 26 Закону, то ОСОБА_1 не має права на призначення пенсії у разі втрати годувальника згідно Закону № 1058-ІV.
Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.
ОСОБА_1 перебувала у шлюбі зі ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 08 травня 1982 року.
Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 14 липня 2025 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачка 20 листопада 2025 року звернулась до органу Пенсійного Фонду України із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника.
Рішенням Головного управління ПФУ у Волинській області від 27.11.2025 №230850003606 позивачу відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника, оскільки у неї відсутній необхідний трудовий стаж, який би давав право на пенсію по віку, а саме необхідний стаж 31 рік.
Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії по втраті годувальника позивач звернулась в суд з позовом.
Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
На підставі п.3 ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058) пенсія у зв`язку з втратою годувальника є одним із видів пенсійних виплат в солідарній системі.
Відповідно до ч.1 ст.36 Закону №1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається зазначеним у частині другій цієї статті членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії у разі встановлення III групи інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та зазначеним у частині другій цієї статті членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Згідно з ч.ч.2, 3 ст.36 Закону №1058 члени сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника:
чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;
чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:
були на повному утриманні померлого годувальника;
одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Ч. 1 ст.37 Закону №1058 визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного члена сім`ї, зазначеного у частині другій статті 36 цього Закону, - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше членів сім`ї, зазначених у частині другій статті 36 цього Закону, - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Аналіз наведених норм свідчить, що право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника має, зокрема дружина померлого годувальника, яка досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058, за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії.
Як установлено судом, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі зі ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 08 травня 1982 року.
Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 14 липня 2025 року ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У спірному рішенні вказано, що страховий стаж ОСОБА_2 становив 45 років 08 місяців, який є достатні для призначення пенсії.
Згідно з ч.1 ст. 26 Закону №1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
Відтак, у позивача наявні умови для призначення пенсії по втраті годувальника: пенсійний вік – 61 рік (при необхідному 60 років) та наявність у ОСОБА_2 страхового стажу 45 років 08 місяців, який є достатні для призначення пенсії.
Відтак, на переконання суду позивач має право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Мотиви спірного рішення – недостатність у позивача страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком, суд вважає необґрунтованим, оскільки Закон №1058 такої умови не визначає.
Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 27.11.2025 №230850003606.
Отже, вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".
У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).
У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».
У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».
Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника є Закон №1058, зокрема Розділ 5.
Враховуючі визначені цим розділом підстави та умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для її призначення, суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.145 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Частиною 3 ст.245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Щодо часу призначення пенсії, суд зазначає таке.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.45 Закону №1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.
Оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а звернення за пенсією відбулось 20.11.2025, тобто в межах 12 місяців, пенсію позивачу має бути призначена з часу 09.07.2025.
Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Тому суд дійшов висновку, що сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1331,20 грн підлягає стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ст.ст.6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 27.11.2025 №230850003606 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, м. Луцьк, Київський майдан, буд.6, код ЄДРПОУ 13358826) прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 09.07.2025.
2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, м. Луцьк, Київський майдан, буд.6, код ЄДРПОУ 13358826) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
3. Копію рішення направити учасникам справи.
4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя 	Олексій РІДЗЕЛЬ