Справа № 344/5721/22 
Провадження № 22-ц/4808/828/26 
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В., Мальцевої Є.Є.,
секретаря   Панасюк В.О.,
з участю   ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2026 року під головуванням судді Домбровської Г.В. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В травні 2022 року АТ «Кредобанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.07.2019 ОСОБА_1 уклав з АТ «Кредобанк» кредитний договір №IF uah2mf-13006 та зобов`язався використати надані йому кошти у визначених межах та на відповідні цілі вказані у кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених кредитним договором.
Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення позивача, відповідач не виконав свого зобов`язання, що стало підставою для звернення до суду.
Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 в розмірі 11 436,48 грн., яка складається з: 7 000 грн – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн – прострочені відсотки, 134,17 грн – нараховані відсотки.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2026 року відмовлено в задоволенні позову АТ «Кредобанк».
У апеляційній скарзі АТ «Кредобанк»посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що представником AT «Кредобанк» до позовної заяви було додано кредитний договір від 16.07.2019 та Додаток до нього від 25.09.2019.
Вказує, що відповідно до п.1.1 додатку, поточний рахунок клієнта, відкритий для видачі кредиту за кредитною лінією - № UA433253650000002620102245998.
Відповідно до п. 1.3.12. Додатку, клієнт підтверджує, що відповідний рахунок є поточним рахунком, призначеним для зарахування кредитних коштів за Кредитним договором між банком та клієнтом, яким передбачено отримання готівкового кредиту на споживчі цілі і обслуговується на умовах тарифів, передбачених для відповідного рахунку, яких клієнт зобов`язується неухильно дотримуватися.
Апелянт вказує на те, що рахунок № НОМЕР_1 є тим самим рахунком за яким у ОСОБА_1 виникла прострочена заборгованість за овердрафтом, тобто заборгованість, що виникла внаслідок використання позичальником кредитних коштів банку понад залишок власних коштів на рахунку в межах встановленого ліміту, з обов`язком їх повернення та сплати процентів.
Водночас, відповідно до внутрішніх процедур AT «Кредобанк» після виникнення простроченої заборгованості за овердрафтом така угода автоматично трансформується. 
У зв`язку з цим у банківській системі відбувається технічна зміна ідентифікатора договору (номера Договору), який використовується для обліку заборгованості та, відповідно, зазначений у сформованому банку розрахунку заборгованості №02620102245998/1 від 24.09.2019.
Отже, наявний у позовній заяві розрахунок заборгованості №02620102245998/1 від 24.09.2019 відрізняється від первинного номера кредитного договору, однак фактично стосується того самого зобов`язання відповідача та не є окремим або іншим кредитним договором.
Така різниця зумовлена технічною зміною номера зобов`язання в обліковій системі банку після перетворення простроченої заборгованості за овердрафтом в кредитну заборгованість.
Таким чином, наданий розрахунок заборгованості від 24.09.2019, стосується наявних спірних правовідносин між сторонами за укладеним кредитним договором від 16.07.2019 та є належним та допустимим доказом підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 .
Апелянт вважає, що розрахунок заборгованості та виписка, які додані до позову позивачем повністю відповідають первинним банківським документам.
Таким чином, надані позивачем розрахунок заборгованості є належним, допустимим та достатнім доказом у розумінні норм чинного законодавства, оскільки відповідає вимогам до первинних та зведених облікових документів.
Розрахунок заборгованості підтверджує отримання кредитних коштів, користування ними та наявність заборгованості, її розмір і структуру. Розрахунок сформований у встановленому порядку із використанням банківського програмного забезпечення.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що лише у випадку невиконання позичальником умов конкретного кредитного договору у вигляді неповернення коштів можуть наставати правові наслідки.
Суд першої інстанції встановив, що будь-яких доказів щодо підтвердження факту видачі кредиту так і заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором від 16.07.2019 позивачем суду не надано, тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
За таких обставин вважає, що доводи представника позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи та не дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, є абсолютно безпідставними.
Доводи апелянта про те, що відповідно до внутрішніх процедур AT «Кредобанк» після виникнення простроченої заборгованості за овердрафтом така угода автоматично трансформується в кредит і у зв`язку із цим у банківській системі відбувається технічна зміна ідентифікатора договору (номера договору), який використовується для обліку заборгованості, то такі доводи є абстрактними та безпідставними, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Окрім того, доказів виникнення у відповідача простроченої заборгованості за овердрафтом з 24,09.2019, матеріали справи не містять.
Разом із тим відповідно до додатку від 25.09.2019 до заяви-Договору від 16.07.2019 обслуговування рахунку по переказу кредитних коштів, процентна ставка, загальна вартість кредитну, а також сума кредитного ліміту, встановлена у паспорті споживчого кредиту, фактично набули чинності лише 25.09.2019, з моменту підписання відповідачем додатку до заяви-Договору від 16.07.2019 та паспорту споживчого кредиту від 25.09.2019.
Таким чином, 24.09.2019 позивач ще не міг здійснювати обслуговування поточного рахунку, призначеного для зарахування кредиту, вказаного в додатку до заяви-договору, а тому зазначені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
ОСОБА_1 , вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Представник АТ «Кредобанк» в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи таке.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено розміру заборгованості та порушення його прав внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором.
Суд першої інстанції вказав на те, що будь-яких доказів щодо підтвердження як факту видачі кредиту так і заборгованості відповідача за укладеним кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 позивачем суду не було надано.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи.
Встановлено, що 16.07.2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 року про надання комплексних банківських послуг (а.с.10).
Згідно п.1.1. договору, на підставі цієї заяви-договору банк надає клієнту банківські послуги на умовах визначених цією заявою-договором та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у АТ «КРЕДОБАНК» (правила ФО), Правилами користування банківськими платіжними картками АТ «Кредобанк», Посібником користувача системи «КредоДайрект» (надалі разом – правила», Тарифами АТ «КРЕДОБАНК» (надалі – тарифи). Перелік та умови надання банківських визначаються у Додатку №1 до цієї заяви-договору, який є невід`ємною частиною заяви-договору. Заява- договір та чинні у редакції станом на день підписання цієї заяви-договору: правила та тарафи разом є змішаним договором про приєднання (надалі – договір), який містить елементи:1) договору банківського рахунку; 2)кредитного договору (договору кредитування рахунку). При укладанні між банком та клієнтом заяви-договору, положення правил, тарифи вважаються включеними до договору у якості його невід`ємної частини та становлять його умови.
Відповідно до п.2.10 даного договору, клієнт з тарифами та правилами ознайомлений, отримав (в письмовій або електронній формі) і зобов`язується їх виконувати.
Згідно п.4 даного договору, договір набирає чинності з моменту підписання заяви-договору.
Між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 25.09.2019 укладено додаток від 25.09.2019 року до заяви-договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019.
Відповідно до п.1 додатку, шляхом підписання заяви-договору та цього додатку клієнт просить, а банк зобов`язується – надати банківські послуги, визначені цим додатком.
Пунктом 1.2 додатку передбачено, що починаючи з 16.07.2019 всі рахунки що відкриті на ім`я клієнта в банку, обслуговуються на умовах тарифного пакету SMART.
Згідно п.1.3.12. клієнт підтверджує, що відповідний рахунок є поточним рахунком, призначеним для зарахування кредитних коштів за кредитним договором між банком та клієнтом, яким передбачено отримання готівкового кредиту на споживчі цілі і обслуговується на умовах тарифів передбачених для відповідного рахунку, який клієнт зобов`язується неухильно дотримуватися.
Відповідно до п. 1.4.1 даного додатку, банк відповідно до алгоритму, встановлює максимальну/поточну суму ліміту кредитування за рахунком для кредитування (в розмірі до 100 00,00 грн).
Згідно п.1.4.2 процентна ставка за користування кредитом – 30,00% річних. Реальна річна процентна ставка - 35,63 %. Загальна вартість кредиту за договором становить 130 681,67 грн.
У паспорті споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 25.09.2019 (а.с.12), зазначено, що сума/ліміт кредиту – 100 000 грн, процентна ставка 30 % річних, тип процентної ставки – фіксована (а.с. 12).
У позові позивач посилається на те, що відповідач неналежно виконував зобов`язання за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019, у зв`язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 станом на 16.02.2022 в розмірі 11 436,48 грн, яка складається з: 7 000,00 грн – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн – прострочені відсотки, 134,17 грн – нараховані відсотки.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Отже, як позивач так і відповідач мають право і зобов`язані довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому обставини визнані сторона не потребують доведення.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 1048, 1050 ЦК України встановлено, що у випадку встановлення договором обов`язку позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики що залишилася, та сплати процентів.
Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов`язання, за змістом якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не заперечує факт укладання кредитного договору №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019шляхом його підписання. Також не заперечує перерахунок коштів на його банківський рахунок, що підтверджується меморіальним ордер №29876313 від 01.06.2021 (а.с.9), який містить дані про перерахунок на ім`я отримувача ОСОБА_1 суми 7 000 грн за призначенням платежу – «віднесення простроченого кредиту за договором №2620102245998/1 від 24.09.2019 за призначенням». Відповідач не заперечує про отримання ним кредитних коштів в сумі 7 000 грн, про що вказує подане ним звернення до позивача про звільнення його від сплати відсотків за користування кредитними коштами (а.с.103,107,109,110) та відзив на позовну заяву (а.с. 104-105).
Відповідно до до п.1.4 додатку до заяви – договору банк здійснив кредитування рахунку № НОМЕР_2 . У національній валюті.
Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.5) містить інформацію, що розмір заборгованості   ОСОБА_1  за кредитним договором № 02620102245998/1 від 24.09.2019 року становить 11 436,48 грн станом на 16.02.2022, з яких: 7 000 грн – неповернута сума кредиту, 4 302,31 грн – прострочені відсотки, 134,17 грн – нараховані відсотки.
Наданий позивачем розрахунок містить відомості щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором на який в позові посилається позивач.
Розрахунок заборгованості та меморіальним ордер є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним та є належним доказом наявності заборгованості. 
Виходячи з наведених доказів встановлено, що сторони уклали кредитний договір, обумовили суму кредиту, умови його надання та порядок і строки повернення, нарахування процентів за користування кредитом. На підставі договору позивач надав у користування відповідача грошові кошти на умовах визначених договором.
Доказів сплати заборгованості відповідачем матеріали справи не містять.
Також, колегія апеляційного суду звертає свою увагу на те, що рахунок № НОМЕР_1 є тим самим рахунком, за яким у ОСОБА_1 виникла прострочена заборгованість за овердрафтом, тобто заборгованість, що виникла внаслідок використання позичальником кредитних коштів банку понад залишок власних коштів на рахунку в межах встановленого ліміту, з обов`язком їх повернення та сплати процентів.
Відповідно до внутрішніх процедур AT «Кредобанк» після виникнення простроченої заборгованості за овердрафтом така угода автоматично трансформується в кредит. У зв`язку з цим у банківській системі відбувається технічна зміна ідентифікатора договору (номера договору), який використовується для обліку заборгованості та, відповідно, зазначений у сформованому банку розрахунку заборгованості №О2620102245998/1 від 24.09.2019.
З вищенаведеного слід зробити висновок, що наданий позивачем суду першої інстанції розрахунок заборгованості №О2620102245998/1 від 24.09.2019 хоч і відрізняється від первинного номера кредитного договору, однак фактично стосується того самого зобов`язання відповідача та не є окремим або іншим кредитним договором. Така різниця зумовлена технічною зміною номера зобов`язання в обліковій системі банку після перетворення простроченої заборгованості за овердрафтом в кредитну заборгованість.
Отже, надані позивачем документи такі як розрахунок заборгованості №О2620102245998/1 від 24.09.2019 та виписка, повністю відповідають первинним банківським документам, стосується спірних правовідносин які виникли між сторонами за укладеним кредитним договором № IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 та є належним і допустимим доказом підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 .
Апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову та відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019 у заявленому позивачем розмірі.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.
У зв`язку з наведеним, апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасувати і ухвалити нове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором та провести розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При подачі позовної заяви АТ «Кредобанк» сплатило судовий збір у розмірі 2 481 грн, а при подачі апеляційної скарги АТ «Кредобанк» сплатило судовий збір у розмірі 3 721,50 грн. Оскільки апеляційний суд задовольнив вимоги апеляційної скарги, тому сплачений позивачем судовий збір слід стягнути на його користь з відповідача у розмірі 6 202,5 грн.
Також вбачається, що позивачем здійснені витрати пов`язані правничою правовою допомогою, які також підлягають розподілу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду: договір про надання правничої допомоги від 11 лютого 2019 року, який укладений між АТ «Кредобанк та адвокатським об`єднанням «Бізнес і Право» (а.с.28), ордер на надання правової допомоги серії КС №573217 від 16.06.2020 року (а.с.27).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення цих витрат.
Вбачається, що адвокат Павленко С.В. надавав правову допомогу АТ «Кредобанк» в суді першої інстанції. З огляду на це, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 1143 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2026 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» (ЄДРПОУ 09807862, місцезнаходження: м. Львів, вул. Сахарова, буд. 78) 11 436 (одинадцять тисяч чотириста тридцять шість) грн 48 коп. заборгованості за кредитним договором №IF uah2mf-13006 від 16.07.2019.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» 6 202,5 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій та 1143 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 28 травня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук
Є.Є. Мальцева