Номер провадження: 22-ц/813/2860/26 
Справа № 523/5830/23
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2025 року
у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку,

встановив:
У січні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В., звернувся до суду з вказаним вище поданням, яке обґрунтовано тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ПарфьоноваГ.В. перебуває виконавчий лист № 523/5830/23 виданий 05.09.2024 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту №11206443000 від 30.08.2007 року, у розмірі 27 154,75 доларів США, з яких: 24 381,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 772,99 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Стягнення в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір у розмірі 14 895,17 гривень, а саме по 7 447,59 гривень з кожного, АСВП №76055198.
17.09.2024 року на адресу Боржника, зазначену у виконавчому документу, Приватним виконавцем було направлено рекомендованим поштовим відправленням (№ 0600963138048) постанову про відкриття виконавчого провадження та іншу кореспонденцію виконавчого провадження, отримане Боржником 29.11.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (ф.119) № 0600963138048. 
В порушення вимог частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» Боржник до Приватного виконавця не з`явився, декларацію чи інших документів не подав, рішення суду самостійно не виконав, декларацію про доходи та майно боржника Приватному виконавцю не подав ні в установлений законом строк, ні по цей час; місце знаходження свого майна, зокрема транспортних засобів, не повідомив, пояснення за фактами невиконання рішення Боржник не надав.
Для забезпечення реального виконання рішення:16.09.2024 року Приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника; направлено вимогу на отримання інформації, яка містить банківську таємницю; винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника та винесено постанову про арешт майна боржника. 
Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав (далі – ДРРП) на нерухоме майно за боржником зареєстроване нерухоме майно, а саме: 
- житловий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, об`єкт житлової нерухомості: Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 88.1, житлова площа (кв.м): 37.1, Опис: житловий будинок, з господарчими будівлями та спорудами А,а - житловий будинок, загальною площею - 88,1 кв.м.; житловою площею - 37,1 кв.м.; а1 - ганок, загальною площею - 1,3 кв.м.; Б - гараж, загальною площею - 31,0 кв.м.; б - підвал, загальною площею - 18,7 кв.м.; б1 - ганок, загальною площею - 1,1 кв.м.; В - вбиральня-душ, загальною площею - 3,2 кв.м.; Г - сарай, загальною площею - 11,1 кв.м.; №1-10,І,ІІ - споруди Адреса: АДРЕСА_1 ; 
- земельна ділянка, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342, цільове призначення: для ведення садівництва, площа: 0.056 га, цільове призначення: для ведення садівництва, місця розташування: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 04.10.2012 року.
Іншого нерухомого майна, зареєстрованого за Боржником, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним виконавцем не виявлено.
Зважаючи на викладене вище, а також зазначаючи, що на даний час виконати рішення суду немає можливості, просить заяву задовольнити та звернути стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , що не зареєстроване за нею в установленому законом порядку а саме на земельну ділянку, площею: 0.056 га, в тому числі по угіддях: 0,056 га – багаторічні насадження, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який набуто ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 04.10.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Білобровою О.М., зареєстрованим у реєстрі за № 1-1412, але не зареєстровано в установленому законом порядку.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2025 року вказане вище подання задоволено. Звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_3 право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме земельну ділянку, площею: 0.056 га, в тому числі по угіддях: 0,056 га – багаторічні насадження, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який набуто ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 04.10.2012 року посвідченим державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Білобровою О.М., зареєстрованим у реєстрі за № 1-1412, але не зареєстровано в установленому законом порядку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції її права на повідомлення та участь у судовому засіданні, не правильне застосування норм матеріального права, а також залишення поза увагою, що майно на яке звернуто стягнення є єдиним її та дитини, просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В.
Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржниці – адвоката Крамного С.С., який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає, виходячи з такого.
Задовольняючи вказане вище подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржниця, на підставі Договору купівлі-продажу від 04.10.2012 року посвідченим державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Білобровою О.М., зареєстрованим у реєстрі за № 1-1412, є власницею нерухомого майна право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме земельної ділянки, площею: 0.056 га, в тому числі по угіддях: 0,056 га – багаторічні насадження, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ПарфьоноваГ.В. перебуває виконавчий лист № 523/5830/23 виданий 05.09.2024 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту №11206443000 від 30.08.2007 року, у розмірі 27 154,75 доларів США, з яких: 24 381,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 772,99 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Стягнення в рівних частках з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь АТ «УкрСиббанк» сплачений судовий збір у розмірі 14 895,17 гривень, а саме по 7 447,59 гривень з кожного, АСВП №76055198.
ОСОБА_1 належним чином повідомлена про початок примусового виконання вказано вище рішення, відповідно до положень частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».
На час зверення приватного виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В. до суду з вказаним вище поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, сума заборгованості, стягнута з ОСОБА_1 рішенням Суворовським районним судом м. Одеси у справ лист № 523/5830/23 не сплачена.
При цьому, на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2012 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342, цільове призначення: для ведення садівництва, площа: 0.056 га, цільове призначення: для ведення садівництва, місця розташування: АДРЕСА_1 , відомості про право власності на яку зареєстровано за боржницею у ДРРП.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Відповідно пункту 3 частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.
У статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" законодавець визначив, у якому порядку звертається стягнення на об`єкти нерухомого майна фізичної особи.
Частинами третьою-четвертою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Системне тлумачення статті 50 Закону України "Про виконавче провадження", статті 440 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що виконавець має право звернутися до суду з поданням у випадку, якщо наявне нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за боржником. При цьому під нерухомим майном слід розуміти земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Останні можуть виступати об`єктами права.
Виконавець має довести в суді, що спірне нерухоме майно дійсно не зареєстроване за боржником, але при цьому має статус нерухомого майна, тобто може виступати об`єктами цивільного обороту. Підтвердженням цього може бути інформація БТІ, Державного земельного кадастру, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна тощо.
Також виконавець має надати докази того, що боржник фактично є володільцем майна. Підтвердженням може бути свідоцтво про право на спадщину, договір купівлі-продажу нерухомого майна, рішення суду тощо.
Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 щодо порушення судом першої інстанції процесуального права, а саме неналежне сповіщення боржниці про дату, час та місце розгляду подання приватного виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку, звертаючи увагу скаржниці на положення ч. 11 ст. 440 ЦПК України.
Так, стаття 440 ЦПК України визначає порядок розгляду судом, що розглядав справу як суд першої інстанції, заяви стягувача або державного чи приватного виконавця про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.
Зокрема, частиною 11 вказаною статті визначено, що суд розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.
Ураховуючи викладене, посилання ОСОБА_1 про порушення судом її процесуальних прав на повідомлення та участь у судовому засіданні є безпідставними та такими, що суперечать положенням ЦПК України.
Хибними є також і доводи апеляційної скарги про те, що право власності виникає із моменту її державної реєстрації, а не з моменту, зокрема, укладення договору купівлі продажу, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України у редакції чинній на день укладення договору купівлі продажу від 04.10.2012 року).
До спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.
Набуття права власності за відсутності державної реєстрації права власності на придбане нерухоме майно до 01 січня 2013 року
У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.
Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.
Отже, особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
За обставинами цієї справи договір купівлі-продажу від 04.10.2012 року, на підставі якого ОСОБА_1 набула право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер: 5123755300:02:006:0342, посвідчений державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Білобровою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1-1412, відомості про право власності на яку зареєстровано за боржницею у ДРРП.
Отже ОСОБА_1 , яка до 01 січня 2013 року придбала відповідне нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження 14-188 цс 20).
Щодо посилання скаржниці ОСОБА_1 на те, що вказане нерухоме майно є власністю її та дитини, апеляційний суд звертає увагу скаржниці на те, що у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника (ч. 7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження»).
За обставинами цієї справи сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням з ОСОБА_1 - 27 154,75 доларів США - перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати.
Крім того, жодних доказів, як б свідчили, що вказане нерухоме майно є місцем проживання будь-якої неповнолітньої особи матеріали справи не містять.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд виснує про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на праві власності належить відповідне нерухоме майно, яке однак не зареєстроване за боржницею у передбаченому законом поряду, при цьому таке має статус нерухомого майна, тобто може виступати об`єктами цивільного обороту, тож подання приватного виконавця підлягає задоволенню шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника.
Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення питання.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржниця.
Доказів, які б спростували правильні висновки суду, скаржницею не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий         Ю.П. Лозко

Судді          О.Ю. Карташов

М.В. Назарова