ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 679/1595/24
провадження № 51-352 км 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого  ОСОБА_8  на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12024244000001470, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Коломия Івано-Франківської області, ранішене судимого,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі  ОСОБА_8 вирішено рахувати з дати його затримання.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, 19.08.2024 ОСОБА_8 пройшов медичний огляд та згідно з довідкою військово-лікарської комісії придатний до військової служби згідно з Наказом Міністерства оборони № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України».
Того ж дня працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 в службовому кабінеті по АДРЕСА_3 , військовозобов`язаному ОСОБА_8 , на виконання Указу Верховного Головнокомандувача ЗСУ № 69 від 24.02.2022 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період», вручено повістку з визначеним терміном прибуття на 08 год 22.08.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки у навчальний центр.
Однак, 22.08.2024 ОСОБА_8 , будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме ухилення від призову та мобілізації, без вагомих причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було складено «Акт неприбуття військовозобов`язаного».
Крім того, 13.09.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу будинку АДРЕСА_4 на виконання Указу Верхового Головнокомандувача ЗСУ № 69 від 24.02.2022 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період» військовозобов`язаному ОСОБА_8 повторно була вручена повістка (повістка про відправку), в якій зазначалося про необхідність прибути 13.09.2024 на 17 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки у навчальний центр.
Однак, 13.09.2024 ОСОБА_8 , будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме ухилення від призову та мобілізації, без вагомих причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Так, військовозобов`язаний ОСОБА_8 всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,
ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022 Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», Указу Президента України
№ 272/2024 від 06.05.2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», п. 1 додатку 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України
№ 921 від 07.12.2016, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попередженим про місце, час прибуття 22.08.2024 та 13.09.2024 без вагомих причин відмовився від проходження військової служби, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник  ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_8 скасуватиі закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні засудженого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам, які підтверджують наявність у  ОСОБА_8 особистих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку. 
Даючи власний аналіз доказам у кримінальному провадженні, захисник стверджує, що ОСОБА_8 , будучи членом релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, мав підстави для сумлінної відмови від проходження військової служби у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки така відмова ґрунтувалася на його щирих релігійних переконаннях, несумісних із виконанням будь-якої військової служби, включно зі службою без зброї. При цьому         ОСОБА_8  звернувся на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою від 20.08.2024 про заміну йому військової служби на невійськову цивільну, висловивши готовність проходити альтернативну службу. За таких обставин висновки судів про ухилення  ОСОБА_8 від мобілізації є необґрунтованими. 
Захисник указує й на те, що така позиція національних судів не узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово визнавав, що віровчення Свідків Єгови забороняє проходження будь-якої військової служби. Натомість, суди попередніх інстанцій безпідставно послалися на правові позиції Верховного Суду у справах, обставини яких не є релевантними обставинам цього кримінального провадження, оскільки стосувалися осіб, що не належали до жодної релігійної організації, або представників іншої конфесії, де ставлення до військового обов`язку є інакшим і, на відміну від Свідків Єгови, дозволяє проходження служби, не пов`язаної з використанням зброї.
Крім того, зазначає, що апеляційний суд формально підтримав висновки суду першої інстанції.
Також захисником подано клопотання із доповненням про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисники  ОСОБА_6  та ОСОБА_7 касаційну скаргу та клопотання підтримали. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Стосовно клопотання з доповненням сторони захисту про передачу даного кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434 - 1 КПК України, то порушені у ньому питання не становлять виключної правової проблеми, яка би обумовлювала необхідність такої передачі з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. При перевірці оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_8 у касаційному порядку колегією суддів не встановлено підстав для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а висновок щодо застосування норм права до обставин, подібних до встановлених у цьому провадженні, сформульовано об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25).
До того ж, слід зазначити, що ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2026 року (справа № 459/2030/24, провадження № 51-2079 км25) матеріали провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
Рішення про передачу матеріалів даного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивовано виключною правовою проблемою, що полягає у правовій невизначеності щодо можливості сумлінної відмови від виконання військового обов`язку, зокрема, під час дії правового режиму воєнного стану, а застосоване ОП ККС ВС тлумачення в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) потенційно може наражати Державу на міжнародну відповідальність через порушення ст. 9 Конвенції, оскільки, згідно з таким тлумаченням особа має бути притягнута до відповідальності за сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, право на яку безпосередньо передбачено приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України, лише через відсутність створеного Державою механізму його реалізації.
Однак, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року (справа № 459/2030/24, провадження № 13-16кс26) вказані матеріали провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від
28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу повернуто на розгляд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Також, ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2026 року(справа № 689/2280/23, провадження № 51-1706 км25) матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 лютого 2025 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
Рішення про передачу матеріалів даного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивовано наявністю виключної правової проблеми, яка зумовлена відсутністю належного законодавчого механізму реалізації права на альтернативну (невійськову) службу, що зачіпає фундаментальні права особи та не може тлумачитися як підстава для притягнення до відповідальності. З урахуванням положень ст. 35 Конституції України, рішення Конституційного Суду України та практики ЄСПЛ держава зобов`язана забезпечити ефективну реалізацію цього права. Проблема має системний характер і виникає у значній кількості аналогічних проваджень, що зумовлює необхідність забезпечення єдності судової практики.
Проте, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 квітня 2026 року(справа
№ 689/2280/23, провадження № 13-27кс26) вищевказані матеріали кримінального провадження щодо засудженого ОСОБА_12 повернуті колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду для подальшого розгляду, при цьому зазначено, що об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24) дійшла висновку, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, а такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні
ст. 336 КК України. Вказане рішення об`єднана палата ухвалила системно проаналізувавши зміст законодавства України щодо можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.
З урахуванням викладеного, відсутні підстави для передачі провадження на розгляд Великої Палати, оскільки поставлені питання достатньо врегульовані у правовому висновку об`єднаної палати, а сама собою незгода з ним не свідчить про наявність виключної правової проблеми.
Аргументи касаційної скарги захисника зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки він вважає, що внаслідок наявності в     ОСОБА_8  релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, кримінальна відповідальність за ст. 336 КК виключається.
Колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями захисника.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, без поважних на те причин, умисно двічі по повістці не прибув у визначений час до призовного пункту, а саме 22.08.2024 та 13.09.2024.
ОСОБА_8 свою відмову до прибуття за викликом до РТЦК та СП мотивував тим, що з 2000 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, з моменту початку вивчення Біблії має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу чи військові навчання, при цьому він пройшов альтернативну (невійськову) службу замість строкової у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями. Зазначена обставина знайшла підтвердження у ході судового розгляду в суді першої інстанції і ніким із учасників судового провадження під сумнів не ставилася.
Відхиляючи аргументи ОСОБА_8 щодо неможливості проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що раніше він звертався до РТЦК та СП з відповідною заявою про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, із посиланням на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт), практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ)та Верховного Суду зазначив, що ОСОБА_8 був призваний не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну (невійськову) службу, яку він в силу свої релігійних переконань проходив до 24.09.2008, а на військову службу в Збройних Силах України під час мобілізації на особливий період у зв`язку з оголошенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та загальної мобілізації, можливості заміни якої на альтернативну закон не передбачає. Водночас, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов.
З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій вважали, що непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_8 та передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні. 
Питання, аналогічні тим, які порушені стороною захисту в касаційній скарзі і послідовно обстоювались нею у ході судового провадження в судах попередніх інстанцій, були предметом розглядута оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, згідно якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні
ст. 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2
ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі. 
Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Також у постанові від 27.10.2025 зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
З урахуванням викладеного вище висновку об`єднаної палати, є правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що призов на військову служби
 ОСОБА_8  під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК України.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК України, у порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, належним чином розглянув доводи, викладені у апеляційній скарзі захисника, які аналогічні доводам його касаційної скарги, дав на них вичерпні відповіді та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши переконливі аргументи, які ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Отже, за результатами касаційного розгляду колегією суддів не встановлено підстав до задоволення касаційної скарги захисника.
Крім того, слід зазначити, що положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Більш суворий вид покарання із числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
За правилами ст. 75 ККУкраїни в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і апеляційний суд за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_8 , обираючи останньому покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, а саме, що він раніше не судимий, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, є фізичною особою-підприємцем. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують  ОСОБА_8 покарання, судами не встановлено.
Місцевий суд, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, дійшов висновку, що дані про особу засудженого не знижують ступеня суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та призначив покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
При цьому суди першої та апеляційної інстанцій не встановили підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення  ОСОБА_8  вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), висновки досудової доповіді органу пробації, зміст довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 04.06.2024 № 10370 про те, що з
22 липня 2000 року  ОСОБА_8  є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 05.11.2009 призначений на посаду священнослужителя старійшиною (єпископом) збору, колегія суддів вважає, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_8  відповідно до положень ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, тому вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції підлягають зміні в цій частині на підставі ч. 2 ст. 433 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження щодо  ОСОБА_8 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого  ОСОБА_8  залишити без задоволення.
Вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 17 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Звільнити  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти з установи виконання покарань.
У решті судові рішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3