ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
19 травня 2026 року
м. Харків
справа № 635/5833/25
провадження № 22-ц/818/2417/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про стягнення аліментів на дитину та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року, постановлене під головуванням судді Бобко Т.В., - 
п о с т а н о в и в:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області про стягнення аліментів на дитину та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні позову в частині вимог щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким встановити факт того, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, ОСОБА_3 . 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позову в зазначеній частині, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт самостійного виховання та утримання дитини батьком. Крім того, в матеріалах справи наявна заява відповідача, відповідно до змісту якої вона визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, суд першої інстанції виходив з того, що дитина, ОСОБА_3 , постійно проживає з батьком - позивачем по справі, батько особисто займається лікуванням, навчанням та вихованням дитини, але вказані обставини жодним чином не підтверджуються факт ухилення матері від участі у вихованні дитини. При цьому суд зазначає, що відповідач на цей час проживає за кордоном, що природньо збільшує коло обов`язків позивача щодо участі у вихованні дитини, та створює необхідність для позивача безпосередньо відвідувати з дитиною медичні заклади та займатися питаннями навчання дитини. Але зазначені обставини не виключають участі відповідача - матері дитини у процесі виховання та утримання дитини, зокрема, шляхом відвідування дитини, спілкування з нею, здійснення матеріальних витрат на утримання дитини тощо. 
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 15).
Шлюб між сторонами, який було зареєстровано 14 грудня 2012 року у Виконавчому комітеті Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 58, розірваний на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 березня 2024 року.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформацією, наданою Центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, від 08 січня 2025 року, ОСОБА_2 21 грудня 2024 року перетнула державний кордон України на виїзд. Інформація надана за період з 20 грудня 2024 року по 08 січня 2025 року. 
Згідно з актом від 11 лютого 2025 року, складеним співвласниками будинку ОСББ «Фенікс - Пісочин», підписи яких засвідчені головою правління ОСББ «Фенікс -Пісочин» Кірій О.Ю., ОСОБА_1 проживає разом з дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та самостійно виховує дитину. 
Квартира АДРЕСА_2 на праві власності належить позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 24.03.2009, виданого Виконкомом Пісочинської селищної ради.
Також позивачу на праві власності належать квартира АДРЕСА_3 (договір купівлі - продажу від 29 травня 2017 року) та квартира АДРЕСА_4 (договір купівлі - продажу від 28 жовтня 2021 року), що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 24 липня 2025 року. Зазначені квартири позивач здає в оренду на підставі договорів найму (оренди) житла від 13 січня 2024 року (розмір орендної плати 6000 гривень щомісячно) та від 11 лютого 2025 року (розмір орендної плати 4000 гривень щомісячно) відповідно. 
Позивач на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області від 25 червня 2019 року № 9 має право на заняття адвокатською діяльністю. 
Згідно з інформацією КНП «ЦПМД № 2 Харківського району» від 13 жовтня 2025 року за № 498, дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в амбулаторії ЗПСМ сел. Пісочин КНП «ЦПМД № 2 Харківського району», дитина регулярно проходить профілактичний медогляд, останнє відвідування лікаря 25 серпня 2025 року, на прийом до лікаря дитину приводить батько ОСОБА_1 , який постійно доглядає за сином під час захворювання, займається лікуванням дитини та цікавиться станом його здоров`я. 
Згідно з відповіддю КУ «Центр надання соціальних послуг» Пісочинської селищної ради від 20 жовтня 2025 року за № 01-44/1328 на лист Служби у справах дітей Пісочинської селищної ради від 13 жовтня 2025 року, здійснити оцінку потреб сім`ї/особи ОСОБА_1 не надається можливим, оскільки під час відвідування фахівцем за адресою: АДРЕСА_1 двері ніхто не відчинив, при спілкуванні у телефонному режимі ОСОБА_1 повідомив про відсутність можливості наразі зустрітися з фахівцем для здійснення оцінки потреб, а у подальшому перестав відповідати на телефонні дзвінки.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 14 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 58. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син, ОСОБА_3 . Оскільки під час вторгнення РФ до України сторони проживали у Харкові, відповідач була змушена виїхати із сином до Ірландії, де отримала тимчасовий захист та безкоштовне житло. Під час перебування в Ірландії у ОСОБА_2 зав`язалися нові стосунки внаслідок чого шлюб між сторонами був розірваний. Зі слів відповідача, через погляди її нового чоловіка вона планує проживати в Ірландії без сина, залишивши його на виховання позивача. Як стверджує позивач, він дуже любить свого єдиного сина і це взаємне почуття, між ними існує міцний емоційний зв`язок, він має всі умови для повноцінного виховання та навчання сина. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2024 року, було визначене місце проживання сина позивача ОСОБА_3 разом із батьком. У тексті зазначеного рішення судом встановлено, що позивач займається вихованням, лікуванням та навчанням хлопчика. У рамках вищевказаної судової справи Службою у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області було надано висновок №02-31/2319 від 14 червня 2024 року, яким встановлено, що позивач приводить дитину на прийом до лікаря-педіатра та постійно доглядає дитину під час захворювання, виконує рекомендації лікарів, займається лікуванням дитини та цікавиться станом його здоров`я, у школу сина приводить саме батько, на початку другого класу ОСОБА_3 повернувся до свого тата ОСОБА_1 у селище Пісочин Харківського району Харківської області, у цьому навчальному році саме тато безпосередньо займається вихованням та навчанням хлопчика. Позивач із посиланням на частину 4 статті 82 ЦПК України зазначив, що вищевказані факти вже встановлювалися судом по справі № 635/2720/24 та додаткового доказування не потребують, оскільки обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із самого свого народження і по теперішній час син позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 проживає та зареєстрований у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві особистої приватної власності. Зазначена квартира є двокімнатною, син має особисту кімнату, де встановлене його ліжко, є іграшки та персональний комп`ютер, кімната облаштована всім необхідним для навчання та розвитку. Після повернення сина з Ірландії відповідач не проживає з позивачем та їхнім сином, відповідно позивач на цей час вже більше двох років самостійно виховує та утримує сина. Крім того, позивач стверджує, що він як батько має всі умови для самостійного виховання та утримання дитини, не має судимостей, не перебуває у розшуку, має на праві приватної власності дві інші квартири, які здає в оренду та отримує дохід. Крім того, позивач є адвокатом та має постійне джерело доходу. Позивач також користується послугами приватного педагога ОСОБА_4 , яка проводить час з дитиною у відсутність позивача та додатково займається з дитиною основними шкільним дисциплінами для кращого розвитку та навчання хлопчика. Позивач ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, особою призовного віку, враховуючи, що він самостійно виховує та утримує дитину, то його мобілізація до ЗС України призведе до того, що син залишиться без батьківського піклування. Встановлення того факту, що позивач самостійно виховує свого сина, необхідно для захисту прав та інтересів дитини, прав та інтересів позивача як батька, який займається вихованням та утриманням дитини, а також для подальшого оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, переміщення дитини, зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання дитини, стягнення аліментів. Позивач зазначив, що чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення такого юридичного факту. В даному випадку, метою встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини є повна реалізація прав, як батька дитини, а також оформлення документів, необхідних для отримання позивачем відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Частина 2,3 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини.
Разом з тим встановлення факту породжує певні наслідки.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначені правові висновки викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Статями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Матеріали справи не містять належних доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків.
Факт проживання відповідачки за межами України не виключають її участі у процесі виховання та утримання дитини, зокрема, шляхом відвідування дитини, спілкування з нею, здійснення матеріальних витрат на утримання дитини тощо. 
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту виховання та утримання дитини, позивач не заявляє вимоги матеріально-правового характеру до іншого з батьків (про позбавлення батьківських прав тощо), які б підлягали вирішенню в позовному провадженні.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги про встановлення факту виховання та утримання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання апелянта на визнання позову відповідачем як підставу для задоволення позовних вимог колегія суддів не приймає з огляду на наступне. 
Стеттею 206 ЦПК України встановлено, зокрема, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Разом з тим, визнання позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком не відповідає інтересам дитини та суперечить закону, за яким батьки зобов`язані брати участь у вихованні та утриманні дитини. 
Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:        О.В. Маміна

Судді:         О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина