П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/10231/25	
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В.С.
Дата і місце ухвалення: 29.12.2025 р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі №400/10231/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яка полягає у незастосуванні середньої заробітної плати, обчисленої як середній показник за 2022-2024 роки, при обчисленні розміру пенсії за віком з 01.03.2019 року; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити розрахунок та виплату пенсії за віком позивачу з 06 серпня 2025 року із застосуванням показника заробітної плати, з якої сплачені страхові внески, відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто за три календарні роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком, а саме за 2022-2024 роки, з урахуванням уже виплачених сум пенсії.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Апелянт вважає, що ключовим питанням у цій справі є визначення того, який саме показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, повинен застосовуватися при обчисленні розміру його пенсії за віком після звернення від 06 серпня 2025 року. 
На його переконання, при здійсненні такого обчислення підлягає застосуванню показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, тобто за 2022, 2023 та 2024 роки, а не показник середньої заробітної плати за 2014– 2016 роки, який був використаний відповідачем при попередньому переведенні на пенсію за віком.
Скаржник зазначає, що пенсія, яку він отримував з 2002 року, була призначена відповідно до законодавства про державну службу, яке встановлює особливі умови та порядок пенсійного забезпечення державних службовців. 
На думку апелянта, така пенсія є самостійним видом пенсійного забезпечення, відмінним від пенсії за віком, яка призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У зв`язку з цим він наполягає, що звернення від 06 серпня 2025 року фактично було його першим зверненням саме за призначенням пенсії за віком за нормами Закону №1058-IV, а тому мало розглядатися як нове призначення пенсії, а не як повторне звернення щодо вже призначеного виду пенсії.
Апелянт також стверджує, що переведення його з 01 березня 2019 року на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV було здійснено відповідачем в автоматичному режимі без подання ним відповідної заяви та без належного повідомлення про таке переведення. 
На його переконання, зазначені обставини свідчать про те, що відповідач фактично здійснив лише перерахунок (індексацію) раніше призначеної пенсії, а не належне переведення на інший вид пенсійного забезпечення у порядку, передбаченому частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV.
З огляду на це апелянт вважає, що саме його заява від 06 серпня 2025 року є першим належним волевиявленням щодо переходу на пенсію за віком за Законом №1058-IV.
Крім того, апелянт наголошує, що положення частини третьої статті 45 Закону №1058-IV щодо застосування показника середньої заробітної плати, який враховувався під час призначення або попереднього перерахунку попереднього виду пенсії, стосуються лише випадків переведення з одного виду пенсії на інший у межах правового регулювання самого Закону №1058-IV. 
Оскільки ж попередня пенсія була призначена відповідно до іншого закону, а саме Закону України «Про державну службу», апелянт вважає, що наведена норма не може бути застосована до спірних правовідносин.
На думку апелянта, відповідач безпідставно ототожнив пенсію державного службовця з пенсією за віком, призначеною за Законом №1058-IV, хоча ці види пенсійного забезпечення регулюються різними нормативно-правовими актами, передбачають різні умови їх призначення та різні механізми обчислення розміру пенсії. Саме тому, як стверджує апелянт, у відповідача були наявні всі правові підстави для обчислення його пенсії із застосуванням актуального показника середньої заробітної плати за 2022– 2024 роки.
Посилаючись на наведені доводи, апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року без змін.
В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що позивач з 24 лютого 2002 року отримував пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу», а з 01 березня 2019 року був переведений на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як на більш вигідний вид пенсійного забезпечення.
Відповідач вказує, що звернення позивача від 06 серпня 2025 року не є зверненням за призначенням нового виду пенсії, а фактично зводиться до вимоги про перерахунок уже призначеної пенсії за віком із застосуванням іншого показника середньої заробітної плати.
На думку відповідача, оскільки позивач уже отримує пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV, правові підстави для повторного призначення цього ж виду пенсії відсутні, а тому застосуванню підлягає показник середньої заробітної плати, який був врахований під час попереднього призначення (перерахунку) пенсії.
Відтак, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області вважає, що діяло в межах наданих законом повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
З 24 лютого 2002 року позивач отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу».
З 01 березня 2019 року позивача переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як на більш вигідний вид пенсійного забезпечення.
06 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 20 серпня 2025 року відповідач повідомив позивача, що з 01 березня 2019 року його вже переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та відмовив у здійсненні перерахунку пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2022, 2023 та 2024 роки.
Вважаючи, що при обчисленні розміру його пенсії за віком відповідач повинен був застосувати показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, визначений як середній показник за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2022-2024 роки, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивач з 01 березня 2019 року вже отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому звернення від 06 серпня 2025 року не є зверненням за призначенням нового виду пенсії, а фактично стосується перерахунку вже призначеної пенсії.
Суд першої інстанції зазначив, що частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що при переведенні з одного виду пенсії на інший застосовується показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення або попереднього перерахунку пенсії.
Оскільки позивач був переведений на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV ще з 01 березня 2019 року, відповідач правомірно відмовив у повторному застосуванні при обчисленні пенсії показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2022, 2023 та 2024 роки.
При цьому суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 29 листопада 2022 року у справі №560/4589/21, від 18 травня 2023 року у справі №560/19830/21 та від 27 червня 2023 року у справі №500/4392/22, відповідно до яких у разі переведення особи з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу», на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV підстав для застосування нового показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення, немає.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення поданого позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, регулюються Законом України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, порядок призначення, перерахунку та виплати пенсій.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону №1058-IV за рахунок коштів Пенсійного фонду України у солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.
Згідно з частиною другою статті 40 Закону №1058-IV заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою, одним із складових елементів якої є показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.
Разом із тим частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання відповідної заяви на підставі документів, що містяться в пенсійній справі, а при такому переведенні за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, визначені статтею 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Отже, законодавець розмежовує правові механізми призначення пенсії вперше та переведення особи з одного виду пенсії на інший. У разі первинного призначення пенсії застосовується показник середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення за її призначенням. Натомість при переведенні на інший вид пенсії використовується показник середньої заробітної плати, який був врахований під час призначення або попереднього перерахунку пенсії.
Пунктом 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV встановлено, що у разі якщо особі призначено пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», її виплата продовжується до переведення за бажанням особи на пенсію на інших підставах.
З наведеного випливає, що пенсія, призначена відповідно до Закону України «Про державну службу», є окремим видом пенсійного забезпечення, однак за своєю правовою природою також належить до пенсій за віком.
Як установлено судом першої інстанції, позивач з 24 лютого 2002 року отримував пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу», а з 01 березня 2019 року був переведений на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV як на більш вигідний вид пенсійного забезпечення.
Отже, починаючи з 01 березня 2019 року позивач уже отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону №1058-IV.
Заява позивача від 06 серпня 2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV не може розглядатися як звернення за призначенням нового виду пенсії, оскільки цей вид пенсії вже був йому призначений та виплачується протягом тривалого часу.
Фактично зазначене звернення спрямоване на зміну показника середньої заробітної плати, який застосовувався при обчисленні вже призначеної пенсії, що за своєю суттю є вимогою про перерахунок пенсії, а не про її нове призначення.
Аналогічний правовий підхід неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 листопада 2022 року у справі №560/4589/21, від 18 травня 2023 року у справі №560/19830/21 та від 27 червня 2023 року у справі №500/4392/22.
У зазначених постановах Верховний Суд дійшов висновку, що пенсія, призначена відповідно до Закону України «Про державну службу», за своєю правовою природою є пенсією за віком, а тому переведення особи з такої пенсії на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV не є призначенням нового виду пенсії, а лише зміною правового регулювання вже існуючого виду пенсійного забезпечення.
За таких обставин під час такого переведення відсутні правові підстави для застосування нового показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за три календарні роки, що передують року звернення. Натомість застосуванню підлягає той показник середньої заробітної плати, який був врахований під час попереднього призначення або перерахунку пенсії.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України суд при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області правомірно відмовило позивачу у здійсненні перерахунку пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2022, 2023 та 2024 роки.
Доводи апеляційної скарги про те, що звернення позивача від 06 серпня 2025 року слід розцінювати як нове призначення пенсії за віком, а не як звернення щодо перерахунку вже призначеної пенсії, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи та наведеним вище положенням чинного законодавства.
Окремо колегія суддів зазначає, що доводи апелянта щодо неправомірності переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 01 березня 2019 року без подання ним відповідної заяви та без належного повідомлення про таке переведення не є предметом розгляду у цій справі.
Предметом даного спору є виключно питання правомірності відмови відповідача у застосуванні при обчисленні пенсії позивача показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2022-2024 роки.
Питання щодо законності дій відповідача при переведенні позивача на пенсію за віком з 01 березня 2019 року, наявності або відсутності його волевиявлення на таке переведення, а також належності повідомлення про нього не охоплюються предметом та підставами заявленого позову, а тому не підлягають оцінці в межах цього апеляційного провадження.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.
Згідно з частиною першою статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни відсутні, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року у справі №400/10231/25 - без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 КАС України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук