ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року  Справа № 924/672/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Коломис В.В., суддя Тимошенко О.М. ,  суддя Романюк Ю.Г. 

секретар судового засідання Політуча В.В. 
за участю представників сторін:
позивача - Сімчук І.А., адвокат (в режимі відеоконференції);
відповідача - Бойко Р.В., адвокат (в режимі відеоконференції);
третьої особи - Бровчук М.В., адвокат (в режимі відеоконференції);
розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 30 березня 2026 року (повний текст складено 16.04.2026) у справі №924/672/25 (суддя Заярнюк І.В.)
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод"
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна 2001"
про стягнення 4 250 743,92 грн боргу, з яких 4 122 489,96 грн за користування вагонами та 128 253,96 грн за зберігання вагонів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.03.2026 у справі №924/672/25 в задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод", третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" про стягнення 4 250 743,92 грн боргу, з яких 4 122 489,96 грн за користування вагонами та 128 253,96 грн за зберігання вагонів, відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове судове рішення, яким позов задоволити.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Хмельницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 30.03.2026 у справі №924/672/25. Призначено справу №924/672/25 до розгляду на 01.06.2026 об 12:00 год.
Відповідач та третя особа у відзивах на апеляційну скаргу вважають оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача, відповідача та третьої особи повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзивах на неї.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, 25.02.2020 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" (Перевізник) та Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" (Замовник) укладено Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажних вагонів для перевезення, а також інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника, а також проведення розрахунків за такі послуги.
Згідно з п.1.5 Договору, останній є публічним договором, за умовами якого Перевізник бере на себе обов`язок здійснювати надання послуг, пов`язаних з організацією та перевезенням вантажів залізничним транспортом загального користування, кожному, хто до нього звернеться. Умови такого договору встановлюються однаковими для всіх замовників, крім осіб, яким відповідно до закону надано пільги.
Пунктом 1.7 Договору передбачено, що він укладається шляхом надання Перевізником пропозиції укласти договір (оферти) та прийняття другою стороною такої пропозиції (акцепту). Прийняття пропозиції свідчить про ознайомлення сторони з умовами Договору та згоду з ними.
Відповідно до п.1.3 Договору, перевезення є послугою, за якою Перевізник зобов`язується доставити довірений Замовником вантаж до пункту призначення та видати його одержувачу, а Замовник - оплатити надані послуги у порядку та на умовах, визначених Договором. Перевезення оформлюється накладною відповідно до умов Договору, Статуту залізниць України, Збірника тарифів та коефіцієнтів, що застосовуються до тарифів Збірника тарифів, Правил перевезення вантажів, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенції про міжнародні залізничні перевезення (КОТІФ).
Згідно з п.1.4 Договору, надання послуг за цим Договором може підтверджуватись накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, зведеними відомостями, а також іншими документами.
Підпунктом 2.1.6 Договору, передбачено обов`язок Замовника сплачувати послуги Перевізника та інші належні Перевізнику платежі за Договором шляхом списання коштів із сум внесеної передоплати за кодом платника.
Відповідно до пп.2.1.7 Договору, Замовник зобов`язаний відшкодовувати Перевізнику витрати, пов`язані із затримками вагонів, контейнерів і вантажів з причин, що не залежать від Перевізника, які виникли на станціях залізниць України, зокрема, у зв`язку з неправильним оформленням перевізних документів, неподанням або неналежним оформленням документів, необхідних для виконання митних, санітарних та інших правил, перевіркою вантажу митними та іншими державними органами, недотриманням технічних умов розміщення та кріплення вантажу, недостатністю грошових коштів чи закриттям коду платника, а також з інших причин. Оплата таких послуг здійснюється шляхом списання коштів із сум внесеної передоплати за кодом платника.
Пунктом 3.4 Договору встановлено, що Замовник зобов`язаний сплачувати у визначеному Договором розмірі плату за користування власними вагонами Перевізника під час виконання вантажних операцій на місцях загального користування, переданих Замовнику на місцях незагального користування, затриманих на станціях в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, що залежать від Замовника, а також затриманих під час перевезення з інших причин, що не залежать від Перевізника.
Згідно з пп.3.4.2 Договору, моментом початку відліку часу для нарахування плати за користування власними вагонами Перевізника у випадках, визначених п.3.4 Договору, є момент передачі Замовнику власних вагонів Перевізника або початку затримки відповідно до Правил користування вагонами. Загальний час, за який Замовником нараховується та сплачується плата за користування власними вагонами Перевізника, включає час перебування вагонів у безпосередньому розпорядженні Замовника, а також час затримки вагонів з його вини в очікуванні подавання під вантажні чи інші операції на станціях призначення та на підходах до них.
Відповідно до п.4.2 Договору, оплата послуг за Договором здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Перевізника зі спеціальним режимом використання, зазначений у розділі 14 Договору. Датою надходження платежу вважається дата зарахування коштів обслуговуючим банком на поточний рахунок Перевізника зі спеціальним режимом використання.
Згідно з п. 12.1 Договору, він набирає чинності з дня його укладення, але не раніше дати введення в дію, визначеної Перевізником у повідомленні про оприлюднення Договору на вебсайті http://uz-cargo.com/, та діє до моменту його припинення. При цьому, дата введення Договору в дію не може бути раніше ніж через 30 днів з дня його оприлюднення. Також умовами Договору передбачено, що на звернення Замовника його положення можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли між сторонами до моменту укладення та введення Договору в дію.
В подальшому, 02.11.2023 між Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" та Акціонерним товариством "Українська залізниця" укладено Договір №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії при станції Білогородка регіональної філії "Південно-Західна залізниця".
Пунктом 1 Договору № 4084 передбачено, що відповідно до Статуту залізниць України, Правил перевезення вантажів та на умовах цього договору експлуатується під`їзна колія, яка належить власнику колії та примикає до колії №1 станції Білогородка регіональної філії "Південно-Західна залізниця" через стрілку №4 і обслуговується власним локомотивом.
Згідно з п.7 Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, максимальна кількість вагонів у кожній партії, що передається власнику колії, становить 18 вагонів.
Згідно з п.16 Договору про експлуатацію залізничної під`їзної колії, власник колії сплачує Залізниці плату за подавання та забирання вагонів відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги (Тарифне керівництво №1), а також плату за користування вагонами (контейнерами) згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.
Позивач зазначає, що по станції Білогородка регіональної філії "Південно-Західна залізниця" у період з 12.03.2025 по 15.05.2025 простоювали 34 порожні вагони №№ 95837746, 95837811, 95837910, 95837944, 95837951, 95837985, 95845509, 95845558, 98210008, 98210040, 95837852, 95838009, 98210016, 98211519, 95837720, 98209984, 95728853, 95845459, 95845418, 98210073, 95845434, 95838017, 98211527, 98210065, 95837654, 95837704, 95837803, 95837969, 95845376, 95845483, 98209950, 98210057, 98211485, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Україна 2001", а також вагон № 95728846, який належить Товариству з обмеженою відповідальністю "ХМЕЛЬНИЦЬК-МЛИН", які прибували на адресу Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод".
Із зазначених 34 вагонів 33 вагони №№ 95837746, 95837811, 95837910, 95837944, 95837951, 95837985, 95845509, 95845558, 98210008, 98210040, 95837852, 95838009, 98210016, 98211519, 95837720, 98209984, 95728853, 95845459, 95845418, 98210073, 95845434, 95838017, 98211527, 98210065, 95837654, 95837704, 95837803, 95837969, 95845376, 95845483, 98209950, 98210057, 98211485 прибули у період з 08.03.2025 по 14.03.2025 зі станції Одеса-Порт на станцію Білогородка на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Степ Транс" за перевізними документами №№ 40198798, 40198806, 40198814, 40198822, 40198830, 40198848, 40198855, 40198863, 40198871, 40198889, 40260853, 40260861, 40260887, 40260895, 40278632, 40274771, 40274748, 40274789, 40274722, 40274755, 40274706, 40274714, 40274698, 40274730, 40293144, 40293151, 40293169, 40293797, 40293805, 40293177, 40293185, 40293813, 40293821.
Вказані 33 вагони були прийняті до перевезення 12.03.2025 та 14.03.2025 зі станції Білогородка на станцію Білогородка на адресу Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" від відправника Товариства з обмеженою відповідальністю "Степ Транс" за перевізними документами №№ 32444663, 32444671, 32444697, 32444705, 32444713, 32444721, 32444820, 32444838, 32444853, 32444879, 32444689, 32444739, 32444861, 32444903, 32444655, 32444846, 32444648, 32444812, 32444754, 32444895, 32444804, 32444747, 32444911, 32444887, 32463333, 32463283, 32463275, 32463291, 32463341, 32463309, 32463366, 32463325, 32463358.
Як вбачається з матеріалів справи, після прибуття на адресу Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" 33 вагонів їх було віднесено на відповідальний простій у зв`язку з очікуванням розкредитування вантажоотримувачем перевізних документів, про що складено акти форми ГУ-23 №147 від 12.03.2025 та №155 від 14.03.2025.
Зокрема, актом форми ГУ-23 №147 від 12.03.2025 на відповідальний простій були віднесені вагони №№ 95837746, 95837811, 95837910, 95837944, 95837951, 95837985, 95845509, 95845558, 98210008, 98210040, 95837852, 95838009, 98210016, 98211519, 95837720, 98209984, 95728853, 95845459, 95845418, 98210073, 95845434, 95838017, 98211527, 98210065.
Актом форми ГУ-23 №155 від 14.03.2025 на відповідальний простій були віднесені вагони №№ 95837654, 95837704, 95837803, 95837969, 95845376, 95845483, 98209950, 98210057, 98211485.
Крім того, 34-й вагон №95728846 прибув 08.04.2025 на станцію Білогородка зі станції Одеса-Сортувальна на адресу Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" за перевізним документом №40000047 та був віднесений на відповідальний простій за актом форми ГУ-23 № 93.
Відповідно до пп.2.1.4 Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 25.02.2020, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" та Акціонерним товариством "Українська залізниця", Замовник зобов`язаний сплачувати послуги Перевізника та інші належні Перевізнику платежі за Договором за рахунок сум внесеної передоплати.
З огляду на наведені обставини та посилаючись на те, що перебування вагонів на відповідальному простої було спричинене несвоєчасним розкредитуванням Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" перевізних документів, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з відповідача 4 250 743,92 грн, з яких 4 122 489,96 грн плати за користування вагонами та 128 253,96 грн збору за зберігання вагонів.
Місцевий господарський суд, розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
За змістом ст.2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), господарське судочинство спрямоване на справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст.626 ЦК України).
Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ч.5 ст.626 ЦК України).
Приписами статті 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Пунктом 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Відповідно до ст. 903 ЦК України, у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та в порядку, визначених договором. При цьому, якщо неможливість виконання договору про надання послуг виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату, а у випадку виникнення такої неможливості з вини замовника - оплатити послуги у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк. Якщо ж строк виконання зобов`язання визначений моментом пред`явлення вимоги або не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник зобов`язаний виконати такий обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення відповідної вимоги, якщо інше не передбачено договором або законом.
Водночас, відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом такого зобов`язання.
Правові засади організації та функціонування залізничного транспорту, порядок здійснення перевезень, експлуатації під`їзних колій, а також права, обов`язки і межі відповідальності учасників перевізного процесу визначаються, зокрема, Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.
Так, відповідно до п.2 Статуту залізниць України, його положення регулюють обов`язки, права та відповідальність залізниць, підприємств, установ, організацій і осіб, які користуються залізничним транспортом, а також визначають порядок укладення договорів, організацію та основні умови перевезення вантажів, основні засади експлуатації залізничних під`їзних колій та взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Згідно зі ст.119 Статуту залізниць України, плата за користування вагонами справляється лише у випадку затримки вагонів з причин, що залежать від вантажоодержувача.
При цьому, відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність лише за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа вважається невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позову Акціонерного товариства "Українська залізниця", оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності вини Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" у затримці спірних вагонів, що є обов`язковою умовою для покладення на вантажоодержувача відповідальності у вигляді плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для нарахування відповідачу 4 122 489,96 грн плати за користування вагонами та 128 253,96 грн збору за зберігання вагонів стало перебування 34 вагонів на станції Білогородка регіональної філії "Південно-Західна залізниця" у період з 12.03.2025 по 15.05.2025, що, на думку позивача, було зумовлено несвоєчасним розкредитуванням відповідачем перевізних документів.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до п.7 Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 02.11.2023 максимальна кількість вагонів у кожній партії, що могла бути передана власнику колії, становила 18 вагонів, тоді як у період з 12.03.2025 по 14.03.2025 на адресу Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" одночасно прибуло 33 вагони, а 08.04.2025 прибув ще один вагон №95728846, що об`єктивно перевищувало погоджену сторонами пропускну спроможність під`їзної колії та унеможливлювало їх одночасне прийняття відповідачем.
Судом першої інстанції встановлено, що на початку 2025 року Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" було порушено питання щодо внесення змін до Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 02.11.2023 в частині збільшення максимально допустимої кількості вагонів, дозволених до одночасного відстою на під`їзній колії товариства, з огляду на збільшення обсягів перевезень та недостатність визначеного договором ліміту у 18 вагонів для забезпечення належної організації перевізного процесу.
Разом з тим, зміни до Договору №4084 щодо збільшення максимально допустимої кількості вагонів до моменту прибуття спірного рухомого складу сторонами врегульовані не були, у зв`язку з чим відповідач був обмежений можливістю одночасного прийняття вагонів виключно у межах встановленого договором ліміту у 18 вагонів.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що 14.04.2025 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" укладено Додаткову угоду №1 до Договору №4084, якою сторони погодили можливість відстоювання на під`їзній колії відповідача до 52 вагонів одночасно, з яких 37 вагонів на колії №1 станції Заводська та 15 вагонів на колії №2 напрямку №3, що свідчить про те, що необхідність збільшення пропускної спроможності під`їзної колії була об`єктивною та в подальшому визнана самими сторонами договору.
Більше того, вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 01.09.2025 у справі № 675/877/25, який набрав законної сили, встановлено факт одержання службовою особою Акціонерного товариства "Українська залізниця" неправомірної вигоди за вплив на вирішення питання щодо підписання додаткової угоди до Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, необхідної для збільшення кількості вагонів, дозволених до одночасного відстою на під`їзній колії Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод".
При цьому, вказаним вироком встановлено, що 05.02.2025 представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" звернувся до начальника станції Шепетівка-Подільська з метою з`ясування процедури отримання дозволу на використання більшої кількості вантажних вагонів на під`їзній колії відповідача, у відповідь на що остання повідомила про необхідність укладення додаткової угоди до Договору №4084 та, використовуючи службове становище і можливість впливу на посадових осіб регіональної філії "Південно-Західна залізниця", висловила вимогу щодо надання неправомірної вигоди за сприяння у підписанні такої угоди.
Викладене узгоджується з подальшим укладенням між Акціонерним товариством "Українська залізниця" та Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" Додаткової угоди №1 від 14.04.2025 до Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 02.11.2023, якою врегульовано питання збільшення пропускної спроможності під`їзної колії відповідача, що свідчить про існування реальної господарської потреби у внесенні відповідних змін до договору та підтверджує обґрунтованість доводів відповідача щодо неможливості одночасного прийняття спірних вагонів у межах встановленого на той час ліміту.
Сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що затримка спірних вагонів перебувала у прямому причинно-наслідковому зв`язку з неврегульованістю на момент їх прибуття питання щодо збільшення пропускної спроможності під`їзної колії, передбаченої Договором №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії від 02.11.2023, з вини Акціонерного товариства "Українська залізниця", яке своєчасно не забезпечило погодження відповідних змін до договору, а не з неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" своїх договірних обов`язків.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що спірні вагони не перебували у власності Акціонерного товариства "Українська залізниця", а належали Товариству з обмеженою відповідальністю "Україна 2001" та Товариству з обмеженою відповідальністю "ХМЕЛЬНИЦЬК-МЛИН", тоді як позивач у спірних правовідносинах здійснював функції перевізника та організації перевізного процесу, що у сукупності з іншими встановленими у справі обставинами підлягає врахуванню при вирішенні питання щодо правомірності нарахування плати за користування вагонами.
Крім того, акти форми ГУ-23 №147 від 12.03.2025, №155 від 14.03.2025 та № 93 від 08.04.2025 щодо вагона №95728846, на які посилається позивач як на підставу виникнення спірних нарахувань, не можуть бути покладені судом в основу висновку про наявність вини відповідача без урахування інших наявних у справі доказів, оскільки сам по собі факт складання таких актів не підтверджує наявності вини Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" у затримці вагонів, тоді як встановлені у справі обставини свідчать про існування об`єктивних перешкод для своєчасного прийняття вагонів на під`їзну колію, які не залежали від поведінки відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у діях Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" вини у затримці спірних вагонів, а відтак і правових підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Доводи апеляційної скарги про те, що затримка вагонів виникла виключно з вини відповідача у зв`язку з несвоєчасним розкредитуванням перевізних документів, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки встановленими у справі обставинами підтверджується, що ще до прибуття спірних вагонів Приватним акціонерним товариством "Теофіпольський цукровий завод" було ініційовано питання щодо внесення змін до Договору №4084 про експлуатацію залізничної під`їзної колії, тоді як фактичні обставини справи свідчать, що затримка вагонів була зумовлена відсутністю на момент їх прибуття належним чином оформлених змін щодо збільшення пропускної спроможності під`їзної колії, а не неналежним виконанням відповідачем своїх договірних обов`язків.
При цьому доводи апеляційної скарги про відсутність після 07.03.2025 перешкод для прийняття вагонів колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт затримання службової особи не свідчить про врегулювання питання збільшення пропускної спроможності під`їзної колії чи укладення відповідних змін до Договору №4084, необхідних для прийняття вагонів у кількості, що перевищувала встановлений договором ліміт.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безумовної доказової сили актів форми ГУ-23 № 147 від 12.03.2025, № 155 від 14.03.2025 та № 93 від 08.04.2025, оскільки сам по собі факт складання таких актів працівниками позивача не підтверджує наявності вини відповідача у затримці вагонів, тоді як відповідно до п.3 Правил складання актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, акти загальної форми повинні належним чином підтверджувати обставини, які є підставою для матеріальної відповідальності, а встановлені у справі обставини, зокрема, відсутність належним чином оформленої додаткової угоди та наявність об`єктивних перешкод для прийняття вагонів у кількості, що перевищувала встановлений Договором №4084 ліміт, свідчать про відсутність у діях відповідача складу господарського правопорушення, необхідного для покладення на нього відповідальності у вигляді плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Посилання апелянта на положення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 18.03.2020, а також ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст.71 Статуту залізниць України не спростовують правильності висновків місцевого господарського суду, оскільки наведені норми підлягають застосуванню виключно за умови наявності вини вантажоодержувача у затримці вагонів, тоді як у даному випадку матеріалами справи підтверджується, що затримка вагонів перебувала у прямому причинно-наслідковому зв`язку з неврегульованістю питання щодо збільшення пропускної спроможності під`їзної колії та відсутністю на момент прибуття вагонів відповідних змін до Договору № 4084.
За таких обставин колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи та незгоди скаржника з наданою судом оцінкою доказів, однак не спростовують висновків місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу.
Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено наявності вини Приватного акціонерного товариства "Теофіпольський цукровий завод" у затримці спірних вагонів, тоді як встановлені у справі обставини свідчать про об`єктивну неможливість їх одночасного прийняття у межах передбаченої Договором № 4084 пропускної спроможності під`їзної колії та відсутність належним чином оформленої додаткової угоди щодо її збільшення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.78 ГПК України).
Згідно з ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді справи.
Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Хмельницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування. 
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 30 березня 2026 року у справі №924/672/25 залишити без змін. 
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України. 

Повний текст постанови складений "03" червня 2026 р.

Головуюча суддя Коломис В.В. 

Суддя   Тимошенко О.М. 

Суддя   Романюк Ю.Г.