ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 260/9015/25 пров. № А/857/3025/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С.М., Мікули О.І.,

розглянувши в змішаній формі в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року в справі № 260/9015/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції – Іванчулинець Д.В.,
час ухвалення рішення – 19 грудня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач) перерахунок грошового забезпечення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 , які полягають у застосуванні у період із 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 за період із 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року щомісячного грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, із врахуванням раніше виплачених сум, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що не приведення Кабінетом Міністрів України приміток до додатків 1, 12, 13, 14 постанови № 704 у відповідність до змін, що були внесені в п. 4 цієї ж постанови , не може бути підставою для обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням з використанням у якості розрахункової величини «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року». Примітки за своїм змістом та призначенням є такими, що лише роз`яснюють механізм (формулу) обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням.
У пункті 4 Постанови №704 (у редакції з урахуванням змін, внесених згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481), зазначено, що розміри посадових окладів, розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. У примітках до додатків 1,14 згаданої постанови вказано, що посадові оклади і оклади за військове звання визначається у порядку, встановленому у п.4 Постанови №704.
Посилається на пропуск строків звернення до суду.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до частини 4 статті 304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами, в тому числі електронної справи, ОСОБА_1 з 03 грудня 2018 року по 16 липня 2025 року проходив військову службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до Витягу з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 16.07.2025 року № 206, штаб -сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта взводу охорони та патрульно-постової служби роти ІНФОРМАЦІЯ_5 , звільнено наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) під « 14» липня 2025 року №29-РС у запас, відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці)) вважати таким, що справи та посаду здав, і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
З « 16» липня 2025 року виключити із списків особовою складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах України становить: календарна 27 (двадцять сім) років 4 (чотири) місяці 16 (шістнадцять) днів, пільгова 3 (три) місяці 12 (дванадцять) днів.
17 жовтня 2025 року, позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з запитом на отримання інформації, а саме картку особового рахунку військовослужбовця за час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 у період з 01.01.2020 року по 20.05.2025 року. 
За результатами розгляду запиту, ІНФОРМАЦІЯ_7 позивачу надано картку особового рахунку військовослужбовця №Б-12 за період з 2020 по 2022 роки із зазначенням складових такого (оклад, надбавки, премії, тощо). Також позивач зазначає, що відповідач протиправно при визначенні розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та інших похідних грошового забезпечення позивачу у період, з 2020 року по 19.05.2023 року застосовував розмір прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року. Водночас, позивач вважає, що при визначенні розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, на основі яких визначалися та визначаються розміри інших складових грошового забезпечення у період з 2020 року по 19 травень 2023 року, відповідач повинен був застосовувати прожитковий мінімум станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року, 01 січня 2022 року, 01 січня 2023 року, а тому нарахування та виплата грошового забезпечення позивача здійснювалась з порушенням норм законодавства. Таким чином, позивач вважає дії ІНФОРМАЦІЯ_8 є протиправними, такими, що суперечать вимогам діючого законодавства, правовим висновкам Верховного Суду висловленим у подібних спорах та порушують його Конституційні права виходячи з наступного.
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами першою-третьою статті 9 Закону N 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову N 704, якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову N 103, якою внесено зміни до Постанови N 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 (пункт 6 Постанови N 103).
Постанова N 103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
На момент набрання чинності Постановою N 704 (01 березня 2018 року) пункт 4 вже був викладений в редакції змін, викладених згідно з пунктом 6 Постанови N 103, відповідно передбачав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року.
Водночас текст примітки, зокрема, додатків 1, 14 до Постанови N 704 у зв`язку з прийняттям Постанови N 103 не змінився, відповідно виникла неузгодженість тексту примітки з положеннями пункту 4 Постанови N 704 в редакції, викладеній згідно з пунктом 6 Постанови N 103.
Кабінет Міністрів України постановою від 28 жовтня 2020 року N 1038 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 року N 1644 і від 30 серпня 2017 року N 704" виправив цю неузгодженість, виклавши, зокрема, примітку до додатку 1 до Постанови N 704 в новій редакції: " 1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року N 704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень.". В аналогічній редакції викладена також і примітка додатку 14 до Постанови N 704.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі N 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови N 103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України N 704.
Наведене свідчить, що з дати прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі N 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови N 704, тобто та, яка була до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови N 103. Текст примітки до додатку 1 до Постанови N 704 в цьому контексті суттєвого значення вже немає, адже акцентується головним чином на тексті пункту 4 Постанови N 704, а надто на розмірі розрахункової величини прожитковому мінімумі для працездатних осіб.
Своєю чергою, застосування згаданих нормативних актів було предметом розгляду у Верховному Суді, зокрема, у постанові від 02 серпня 2022 року у справі N 440/6017/21, у якій написано, з-поміж іншого, таке: " на думку колегії суддів зазначення у пункті 4 Постанови N 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом N 2262-XII.
Колегія суддів в означеній справі дійшла таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах:
(1) з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови N 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою N 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів;.
(3) встановлене положеннями пункту 3 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону N 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою N 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням".
Такий самий підхід Верховний Суд застосував також у постановах від 31 серпня 2022 року у справі N 120/8603/21-а, від 16 листопада 2022 року у справі N 120/648/22-а, від 04 січня 2023 року у справі N 640/17686/21, від 10 січня 2023 року у справі N 440/1185/21.
Більш того, правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2022 року у справі N 440/6017/21 відображена також у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі N 400/6214/21, спір у якій - подібно до цієї справи - стосувався перерахунку і виплати грошового забезпечення військовослужбовця за період з 29 січня 2020 року по 06 листопада 2020 року відповідно до пункту 4 Постанови N 704 у зв`язку з ухваленням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі N 826/6453/18.
У справах, про які мовиться вище, правовий висновок Верховного Суду про те, що з 01 січня 2020 року розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою N 704, є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, побудований головним чином - як випливає з їх змісту - на принципі подолання правової колізії, за яким перевагу у застосуванні має нормативний акт вищої юридичної сили.
Враховуючи вимоги позивача, а саме період, за який він просив перерахувати і доплатити йому грошове забезпечення, та інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходження військової служби, обчислених із розміром посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру грошового забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови N 704), колегія суддів вважає, що правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 02 серпня 2022 року у справі N 440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі N 500/1813/21, від 19 жовтня 2022 року у справі N 400/6214/21, має бути врахований при застосуванні положень пункту 4 Постанови N 704 при вирішенні також і цієї справи.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі N 240/16735/21, в якій сформовано висновок щодо застосування пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України N 704 у редакції від 29 січня 2020 року у правовідносинах, які, зокрема, стосувались нарахування і виплати грошового забезпечення військовослужбовцю за період з 29 січня 2020 року по 07 квітня 2021 року.
За обставинами цієї справи, підстави для перерахунку грошового забезпечення позивача виникли у зв`язку із набранням чинності судовим рішенням у справі N 826/6453/18 та зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.
Отже, на переконання колегії судді, посадовий оклад позивача за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, його оклад за військовим (спеціальним) званням як військовослужбовця, мав би визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (а не "на 1 січня 2018 року").
Аналогічний підхід до правозастосування висловлений Верховним Судом у постанові від 15 березня 2024 року в справі N 420/6572/22.
З огляду на наведене колегія апеляційного суду відхиляє доводи відповідачів про правильний розрахунок грошового забезпечення позивачки та відсутності підстав для його перерахунку.
Щодо доводів про пропуск строку звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів наголошує, що згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судова колегія зауважує, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин").
Оскільки період нарахування та виплати грошового забезпечення з 29 січня 2020 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком, відтак підстави для констатації обставини пропуску строку звернення з цим позовом відсутні.
Проте період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Судом встановлено, що позивача виключено із списків особовою складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення з 16 липня 2025 року.
Суд зауважує, що строк звернення до адміністративного суду це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Колегія суддів звертає увагу на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тобто коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ознайомлення відповідачем позивача про суми, нараховані та виплачені останньому при звільненні.
Так, 17 жовтня 2025 року позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 з запитом на отримання інформації, а саме картку особового рахунку військовослужбовця за час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 у період з 01.01.2020 року по 20.05.2025 року. І лише за результатами розгляду запиту, ІНФОРМАЦІЯ_7 позивачу надано картку особового рахунку військовослужбовця №Б-12 за період з 2020 по 2022 роки із зазначенням складових такого.
Також суд зауважує, що у випадку, коли особа без зайвих зволікань, в розумний строк, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових грошового забезпечення звернулась до відповідача із заявою про надання їй відповідної інформації, тоді особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні відповіді на подану нею заяву.
За таких обставин доводи про пропуск строку звернення до суду є необґрунтованими. Процесуальний закон передбачає, що сторони судового процесу повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом. Обов`язок апелянта доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року в справі № 260/9015/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 29 квітня 2026 року.