ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 р. 	Справа № 520/3117/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, по справі № 520/3117/25
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )   
про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 липня 2021 року по 18 липня 2022 року у сумі 302251,04 (триста дві тисячі двісті п`ятдесят одна) грн. 04 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 липня 2021 року по 18 липня 2022 року у сумі 302251,04 (триста дві тисячі двісті п`ятдесят одна) грн. 04 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду 30 червня 2025 року у справі №520/3117/25 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 липня 2021 року по 18 липня 2022 року у сумі 4231 (чотири тисячі двісті тридцять одна) грн. 51 коп. та за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2021 року по 18.07.2022 року у сумі 4231 (чотири тисячі двісті тридцять одна) грн. 51 коп. та за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 року по справі № 520/3117/25 в частині визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за весь час затримки (але не більше шести місяців) за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп та зобов`язання виплатити за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що заборгованість із грошового забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_3 перед ОСОБА_1 виникла у період з 29.01.2020 по 19.07.2021 – до набуття чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, у зв`зку з цим, у межах цієї справи належить застосовувати норми статті 117 КЗпП у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, а на їх виконання підлягає встановленню розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.
02 лютого 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) звернулося до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, в порядку п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України.
В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що 30.01.2026 постановою Другого апеляційного окружного адміністративного суду у справі № 520/16727/25 стягнуто зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 19.07.2021 по 10.06.2025 у сумі 49328,30 грн
Відповідач зазначає, що фактично позивач просить стягнути середній заробіток за один і той же період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі № 120/10686/22. Також у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зазначено, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. 
Окрім того, відповідач зазначає, що Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2023 року у справі №160/171/20 (пункт 49) заначив, що у положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку.
Розглянувши подане клопотання колегія суддів вважає, що таке клопотання не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 року та постановою Другого апеляційного окружного адміністративного суду від 30.01.2026 року у справі № 520/16727/25 вирішувався спір про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2021 по 19.01.2023 року та стягнуто зі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 19.07.2021 по 10.06.2025 у сумі 49328,30 грн.
Вказане рішення стосувалось відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) за несвоєчасну виплату грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 , виплаченого 10.06.2025 року на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 520/35466/24, якими зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) провести ОСОБА_1 перерахунок окремих складових щомісячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме щомісячних премій у належних відсоткових розмірах, а саме: січень 2020 - в розмірі 150% від посадового окладу, лютий 2020 – в розмірі 160% від посадового окладу, березень 2020 – в розмірі 160% від посадового окладу, квітень 2020 – в розмірі 160% від посадового окладу, травень 2020 – в розмірі 160% від посадового окладу, червень 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, липень 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, серпень 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, вересень - 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, жовтень - 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, листопад - 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, грудень 2020 - в розмірі 160% від посадового окладу, січень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, лютий 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, березень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, квітень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, травень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, червень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, липень 2021 - в розмірі 160% від посадового окладу, з урахуванням перерахованого грошового забезпечення на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.05.2024 по справі № 520/1730/24 та провести виплату недоотриманих сум грошового забезпечення.
Спірні відносини у справі, що переглядається, виникли з приводу несвоєчасного розрахунку при звільненні, на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі № 520/1730/24, яким зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки відповідно до положень постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 рік по 31.12.202 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого н 01.01.2020 рік, з 01.01.2021 рік по 19.07.2021 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 рік, з урахуванням раніше виплачених сум, та зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошово допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 рік при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніш виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум 30.01.2025 р.
Так, дійсно, у справі № 520/16727/25 та у справі, що переглядається №520/3117/25, позивачем заявлено позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2021 по 19.01.2023.
Однак, вказані періоди виникли з різних правових підстав, у зв`язку з перерахуванням грошового забезпечення позивача на виконання різних судових рішень, за різними предметами розгляду. 
Таким чином, зазначені обставини свідчать про існування нового спору, який може бути вирішено судом в окремому судовому провадженні.
Доводи відповідача про подвійне стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) середнього заробітку за один і той же період, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідно до ст.117 КЗпП України, розмір відшкодування за час затримки, розраховується пропорційно простроченої заборгованості роботодавця.
З наведеного випливає, що предмет спору у справі № 520/16727/25 стосується виконання судового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 520/35466/24. Водночас, у справі, що розглядається №520/3117/25 фактичні обставини відрізняються та стосуються виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року у справі №520/1730/24.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що кожне з порушень, а саме перерахунок окремих складових щомісячного грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, а саме щомісячних премій у належних відсоткових розмірах, що було предметом розгляду у справі № 520/35466/24 та перерахунок щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 рік по 31.12.202 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого н 01.01.2020 рік, з 01.01.2021 рік по 19.07.2021 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 рік, а також перерахунок та виплату одноразової грошово допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 рік при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення, що є що є предметом розгляду у цій справі, є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.
Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу. 
Отже, доводи відповідача про наявність у даному випадку подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2025 по справі № 160/18656/22, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню судом апеляційної інстанції під час вирішення спірних правовідносин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач в період з 18.07.2018 року по 19.07.2021 року, проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військовій частині НОМЕР_1 ) та у відповідності до Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 19.07.2021 року №155 виключений зі списків особового складу частини у запас (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час) з 19.07.2021 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року ухваленого № 520/1730/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки відповідно до положень постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 рік по 31.12.202 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого н 01.01.2020 рік, з 01.01.2021 рік по 19.07.2021 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 рік, з урахуванням раніше виплачених сум, та зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошово допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 рік при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніш виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 4406,05 грн, які виплатив 30.01.2025 р.
Позивачу була виплачена частина недоотриманого грошового забезпечення лише 30.01.2025 р., але відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені зі служби за період з 19.07.2021 року (з моменту виключення зі списків військової частини) по 30.01.2025 р. (по час повного розрахунку).
Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.
Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем вчинено протиправну бездіяльність щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні та суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2021 року по 18.07.2022 року у сумі 4231 (чотири тисячі двісті тридцять одна) грн. 51 коп. та за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року, у сумі 152786,24 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімдесят шість) грн. 24 коп.
Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч. 2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
За правилами обчислення строків, передбачених цим Кодексом, встановлених положеннями статті 241-1 КЗпП, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.
Аналіз вищенаведеної норми права дозволяє дійти висновку, що першим днем нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем є наступний за днем події фактичного припинення трудових відносин.
Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що у відповідності до наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 19.07.2021 року №155 позивач виключений зі списків особового складу частини у запас (за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час) з 19.07.2021 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2024 року ухваленого № 520/1730/24 позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано:
здійснити перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів), грошової допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки відповідно до положень постанов Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим званням) за період з 29.01.2020 рік по 31.12.202 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого н 01.01.2020 рік, з 01.01.2021 рік по 19.07.2021 рік із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2021 рік, з урахуванням раніше виплачених сум;
зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, розрахованої із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 рік при визначенні розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням місячного грошового забезпечення, з урахуванням раніш виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення відповідач здійснив нарахування належних позивачу сум у розмірі 4406,05 грн., які виплатив 30.01.2025 р.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, відповідачем не виконано, що є підставою для визнання такої бездіяльності відповідача протиправною.
За обставин цієї справи, періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 20.07.2021 (з дня, наступного за датою звільнення) по 30.01.2025.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як зазначалось вище, днем звільнення позивача є 19.07.2021, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є травень (31 день) та червень (30 днів) 2021 року. 
Згідно із довідкою про доходи №40/13-135ФВ від 09.12.2024 року, що міститься в матеріалах справи, перераховане та виплачене грошове забезпечення становить 25325,90 грн. за травень 2021 та 25325,90 грн. за червень 2021 року.
Грошове забезпечення позивача за два повних місяця перед звільненням становить 50651,80 грн. (25325,90 грн. + 25325,90 грн.), а відповідно середньомісячна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача становила 25325,90 грн. (25325,90 грн. + 25325,90 грн.)/2 згідно з розрахунковими листами, що містяться у матеріалах справи.
Отже середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за два повних місяці служби складає 830,36 грн. (25325,90 грн. + 25325,90 грн.)= 50651,80 грн./61.
Спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі необхідно умовно поділити на 2 частини: до набрання чинності положень 116, 117 Кодексу законів про працю України - 19 липня 2022 року і після цього.
Отже, середній заробіток, що підлягає сплаті позивачу, необхідно обраховувати за період з 19.07. 2021 року по 18.07.2022 року - 364 дні, а також за період з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року - 184 дні.
Таким чином, розмір середнього заробітку з 19.07.2021 року по 18.07.2022 складає 302 251,04 грн. (830,36 х 364) та з 19.07.2022 року по 19.01.2023 року складає 152 786, 24 грн. 24 коп. (830,36 х 184).
Як вже зазначалось вище період з 19.07.2021 року до 19.07.2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 року до 30.01.2025 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Аналогічний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, а також від 15 лютого 2024 року № 420/11416/23.
Однак, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Разом з тим, зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Закону України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. 
Водночас, в постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за увесь час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
Тому, розглядаючи вказані правовідносини в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що критерії зменшення розміру відшкодування підлягають застосуванню до суми середнього заробітку за увесь період затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, тобто з 19.07.2021 по 19.01.2023 року.
Загальний розмір виплат позивачу при звільненні, згідно інформаційної довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 23.01.2026 № 40/13-16ФВ, склав 302 040,27 грн (наведені обставини встановлені судовим рішенням у справі №520/16727/25 та в силу ч. 4 ст. 78 КАС України, не потребують доказуванню при розгляді даної справи).
Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 306 752, 32 (100%), з яких: виплачене при звільненні грошове забезпечення 302 040, 27 гривень (98, 46 %) та невиплачена сума грошового забезпечення 4 712, 12 (1, 54 %).
Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення (в межах шести місяців), становить 455 037, 28 грн (302 251,04 + 152 786,24).
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що належним до виплати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати 7 007, 57 грн. (1, 54 % від 455 037, 28 гривень).
Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат буде сума 7 007, 57 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду. 
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку невірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про закриття провадження у справі – відмовити.
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 по справі № 520/3117/25 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 липня 2021 року по 19 січня 2023 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військову частину НОМЕР_1 ) код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 19 липня 2021 року по 19 січня 2023 року, у сумі 7 007 (сім тисяч сім) грн. 57 коп.
В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Т.С. Перцова